Fredrik Skagen

Blitz

Fredrik Skagen

Blitz

Å gifte seg, stifte familie, ta imot barna som kommer, sørge for dem i denne usikre verden og kanskje til og med lede dem litt, er etter min mening det største som overhodet kan lykkes for et menneske.

Franz Kafka

Alle lykkelige familier ligner på hverandre, hver ulykkelig familie er ulykkelig på sin egen måte.

Leo Tolstoi

For sikkerhets skyld

leverte han inn Norgespakken i en postfilial som han aldri hadde benyttet tidligere, på den andre siden av byen.

Det var tirsdag ettermiddag og mange kunder i lokalet, men verken blant publikum eller funksjonærer så han noen som han dro kjensel på. Han hadde fylt ut adresselappen nøyaktig på forhånd, og damen i luken gjorde ikke annet enn å ta imot den grønne esken og det korrekte beløpet. Kanskje ville hun huske ham hvis hun skulle bli direkte konfrontert med ham senere, men det kom jo aldri på tale. Både avsenderens navn og adresse var oppdiktet, og det ville være fint lite igjen av emballasjen når mottakeren hadde åpnet pakken.

Han puttet gjenparten av adresselappen i jakkelommen og forlot postkontoret med bøyd hode. Det var mørkt på parkeringsplassen, og bilen sto der han hadde forlatt den, diskret i utkanten. Han satte seg inn og startet. Kjente at hendene på rattet skalv ørlite. Ikke av anger eller angst, men av lettelse. Pakken hadde veid bare litt over kiloen, og likevel var det som om han var blitt kvitt ballast av aller tyngste slag.

Underveis kjørte han til side og stanset. Ble sittende en stund og betrakte de få snøfjonene som dalte mot frontruten.

Nei, tilfredshet var hva han følte. Han hadde gjort det eneste riktige. Dette dreide seg ikke om hevn, men om rettferdighet. Derfor merket han ingen skyldfølelse. Bare en stille, indre ro, en slags velfortjent balanse i kroppen. Fru Justitia – var det ikke så hun het gudinnen med bind for øynene? – hadde tatt bolig i ham og hjulpet ham med å fatte den riktige beslutningen.

Vel hjemme stekte han to speilegg, og etterpå tilberedte han en kopp pulverkaffe. Han hadde kjøpt Dagbladet, men lenge ble avisen liggende ulest foran ham på sofabordet. Han tenkte fremdeles på hva han hadde gjort, og jo mer han tenkte, desto riktigere forekom handlingen ham. Om ikke lenge ville en formuende herre – atskillig mer kynisk enn nordmenn flest – bli sprengt i filler. En mann som han neppe var alene om å ønske hinsides, så mye sorg og forbitrelse som hadde fulgt i hans fotefar. Faktisk gjorde han samfunnet en tjeneste ved å avlive krapylet. For noen måneder siden hadde den slags tanker vært både fremmede og fullstendig uhørte for ham; han ville ha nektet for at han selv om kort tid ville bli i stand til å drepe et menneske, og dét uten å føle snev av dårlig samvittighet. Nå var han fylt av noe som kunne minne om det motsatte.

Da han begynte å bla i avisen, foregikk det likevel nokså ukonsentrert. Tross alt hadde han gjennomført det siste leddet i en plan som neppe kunne karakteriseres som hverdagslig. Gjennom sitt yrkesaktive liv, så vel som i det private, hadde han ganske visst tatt beslutninger av betydning for flere enn hans egen person, men ingen av dem kom i nærheten av denne.

Ny kur mot kreft.
Sonja må ha lapp over øyet.
Hva har skjedd med min kjære Gry?
Truer finansmann med torpedo.
Stasi-major kjente ikke igjen Viksveen.
Nederlands skøytesjef tilbyr krisehjelp.

Datoen var tirsdag 16. januar 2001.

Kaffen var blitt lunken før han rakk å smake på den, og han reiste seg og gikk langsomt bort til vinduet. Utenfor, i vintermørket, kunne han se lysene fra bilene borte på Omkjøringsvegen. For folk flest var arbeidsdagen forbi. Målet for det veloverveide anslaget hans, mannen som bodde hele femti mil fra Trondheim, var kanskje også på vei hjem. I så fall sittende bak rattet i en luksuriøs sedan av siste modell, ganske uvitende om at livet hans nærmet seg slutten, at sanden var i ferd med å renne ut av timeglasset. Mulig overskrift: Kjendis tatt av dage. Voldsom eksplosjon i villa på beste vestkant. Ingen spor etter eventuell attentatmann.

Når ville det skje? Kanskje allerede på torsdag, senest på lørdag. Postgangen avgjorde.

Saken kom aldri til å bli oppklart. Mens politiet gransket alibiene til alle fiendene en slik mann utvilsomt måtte ha hatt, ville mange av dem gni seg i hendene, føle takknemlighet og lettelse over at en anonym person hadde utført det de selv lenge hadde drømt om – å likvidere en fyr som ikke bare hadde tjent seg søkkrik på andres ufortjente nederlag, men som også hadde forårsaket disse. Omsider ville kanskje folk flest forstå hvilket alvorlig varsko dette var, begynne å innse at det forekom trekk ved samfunnsutviklingen som måtte stanses og reverseres før kaos inntrådte, før en viss type hensynsløse maktmennesker skapte enda flere tapere.

Etter hvert forsvant likevel litt av den vederkvegende tilfredsheten. For var det ikke for dristig å innbille seg at et enkelt dødsfall ville forandre norgeshistorien?

Nesten fire uker tidligere

hadde Solveig motstrebende tatt imot en elev som hadde fått beskjed om å melde seg for henne. Ulysten skyldtes at det gikk mot slutten av den nest siste skoledagen før jul; hun følte seg såpass sliten at hun trengte en ferie uten bekymringer, tvilte på at hun orket å ta innover seg nok et problembarns triste historie. Skjønt barn?

Ved første øyekast lot det til at Cecilie Nilsen for lengst hadde lagt barndommen bak seg. Make-upen hennes virket skremmende profesjonell, i den forstand at den gjorde henne flere år eldre enn hun egentlig var. Etter Solveigs mening kunne hun med fordel ha brukt mindre sminke, ikke bare fordi hun var altfor ung til å se såpass voksen ut, men også fordi hun neppe trengte kunstige remedier for å virke tiltrekkende. Jenta hadde et ansikt som venninnene beundret, omkranset av usedvanlig tykt, blondt hår. De runde, blå øynene uttrykte naiv uskyld, mens den halvåpne, røde munnen kunne ha tilhørt et fullmodent sex-idol. En klisjé, og ikke desto mindre et faktum.

Det aller verste, tenkte Solveig, er at jeg misunner henne utseendet. Dertil viser jeg større toleranse når vakre mennesker handler ille enn når mer ordinært skapte folk gjør det. Som om de av naturen heldig utvalgte skulle ha prestert noe som kvalifiserte dem til bedre behandling!

I likhet med de fleste av jentene i niende opptrådte Cecilie med sommerlett antrekk under yttertøyet. Men i motsetning til klassevenninnene var hun ikke iført trange jeans av det påbudte merket Miss Sixty, og hun brukte heller ikke den tettsittende toppen som rakk akkurat ned til navlen. I stedet var hun kledd i knekort skjørt og en dristig utringet bluse. Dermed fikk hun demonstrert hvilken sjeldent tidlig utviklet kropp hun hadde. Hun visste det og nøt det, var klar over at hun i kraft av sin bråmodne annerledeshet skilte seg ut. Rent faglig var hun den svakeste eleven, og dertil den som klasselæreren bekymret seg mest for – etter hvert av ganske andre grunner enn dårlig skolearbeid.

«Kom hit og sett deg,» sa Solveig vennlig da hun hadde gitt henne hånden og kjent hvor kjølig og likegyldig jentas var. Hun pekte mot stolen som sto på skrå overfor hennes eget skrivebord.

«Jeg står helst.»

«Men jeg foretrekker at du sitter. Denne samtalen kommer sannsynligvis til å vare en stund.»

«Åkei da.»

Et sukk, og hun gled ned på stolen, like motvillig som en dressert hund som vet at denne gangen blir det ingen godbit å få. Deretter flyttet hun en hånd opp til hodet og begynte å snurre på en hårlokk. Hun kunne like gjerne ha vært på audition, der det gjaldt å gi best mulig inntrykk av sine talenter og ferdigheter.

«Og jeg vil helst at du tar ut tyggegummien.»

Henstillingen forbauset tydeligvis jenta, men hun adlød. Da hun stakk to fingre inn i munnen, fikk Solveig øye på den vesle, blanke ringen som satt fast i tungespissen – og grøsset. Tyggegummien beskrev en hånlig bue i luften og havnet i papirkurven.

«Vennligst ikke oppfatt meg som en fiende, Cecilie. Når du har fått beskjed om å forlate sistetimen og komme hit, er det fordi læreren din vil deg vel. Jeg også, bør jeg tilføye.»

«Vil meg vel… Hanne? Den jævla heksa hater meg.»

«Hvis du fortsetter å bruke slike betegnelser, kan jeg utrette lite for deg. Da blir vi nødt til å kontakte instanser utenfor skolen.»

«Instanser?»

«Så som barnevernet.»

«Pøh.»

Solveig hørte selv hvor umulig det lød, nesten anakronistisk. Det ble helt feil å bruke ordet barn når det gjaldt fenomenet Cecilie Nilsen. Likevel fortsatte hun i samme dur: «Begriper du ikke hvor alvorlig dette er? Eller rettere sagt, hvor alvorlig resultatet kan bli hvis du ikke viser vilje til å spille på lag med oss?»

Den lite samarbeidsvillige skoleeleven knyttet hendene. Så bøyde hun hodet og skulte mot gulvet, en antydning om at hun tross alt innså at hun var ute å kjøre.

«Hanne Vik er utelukkende dypt fortvilet. For bare ett år siden, har hun betrodd meg, var du blant de mest pålitelige og flinkeste elevene i klassen. Men nå vet hun ikke hvordan hun skal få deg på rett kjøl igjen.»

Jenta kikket opp og sendte henne et skjelmskt skråblikk, spørrende. «Som om jeg skulle ha veltet, liksom.»

«Akkurat. Kullseilt. Eller i beste fall, kommet kraftig ut av kurs.»

«Hanne har ikke peiling.»

«Men det har altså du, bokstavelig talt?»

«Hun har sendt meg til deg fordi du er skolens såkalte spesiallærer.»

Såkalte. Solveig trakk på skuldrene, men nikket. I virkeligheten var hun blitt mer og mer rådgiver. «Det er godt mulig at jeg ikke makter å utrette noe for deg hvis du ikke selv vil, men det er nå engang jobben min å…»

«Jeg er ikke så treig i hodet som Hanne tror.»

«Skolearbeidet ditt er et kapittel for seg, Cecilie. Jeg vet at du kan så mye bedre, og jeg vet kanskje hvordan du kan bli flittigere. Men det forutsetter at du og jeg sammen griper fatt i årsaken til den tvilsomme atferden din. Alle fraværsdagene, for eksempel…»

Hun holdt inne da hun innså hvor irritert jenta ble over den pedagogiske sjargongen, og svaret forekom henne heller ikke særlig oppmuntrende:

«I modellbransjen er det ingen som bryr seg om karakterer.»

Solveig løftet øyenbrynene. «Modellbransjen? En eneste lang, tøff kamp for å overleve, spør du meg. De fleste taper.»

«Ikke jeg.»

«Du er for ung til å vite hva du snakker om.»

«Modeller har det skikkelig kult.»

«For meg virker det som om du lever i en drømmeverden, som om du ikke er til stede.»

«Skjønner ikke hva du preiker om.»

«Går du på stoff?»

Cecilie satte opp en trassig mine. «Jeg vet hva hasj og ecstacy er, hvis det liksom er det du mener.»

«Hva sier foreldrene dine?»

«De har mer enn nok med seg sjøl.»

«Altså vet de det ikke.»

«Fattern legger seg ikke oppi sånt.»

«Og moren din?»

«Hun lever i ørska, er neddopa. Dessuten ser jeg henne nesten aldri.»

«Har foreldrene dine gått fra hverandre?» Solveig visste allerede at så var tilfelle, men syntes likevel at hun pliktet å spørre. All erfaring tilsa at når Cecilie var blitt den hun nå var, hang det sammen med at hjemmet hadde sviktet.

«For to år siden. Fattern og jeg flyttet. Sjøla ble for jævlig.»

«Du snakker om din egen mor!»

Verken irettesettelsen eller det harde tonefallet lot til å ha særlig virkning: «Lett for deg å si.»

«Jeg beklager. Fortell meg, hva gikk galt?»

«Det begynte å surre kraftig oppi skallen hennes. Oppførte seg som et svin, gjorde hun. Skreik og bar seg, uten grunn. Fattern sendte henne til en medisinkis som stappa i henne tabletter for å roe henne ned. Skal hilse og si at hun ble rolig, ja. Ble sittende i en krok som ei skabbet høne, fullstendig hjernedød. Klarte ikke å fikse middag engang. Ble helt bitchy, slengte masse dritt til meg når jeg kom hjem fra skolen…»

Cecilie betjente seg gavmildt av ordforrådet sitt. Tidligere hadde hun skrevet stiler som vitnet om ferdigheter utenom det vanlige, nå leverte hun dem ikke engang inn. Hun virket ikke direkte trassig, bare oppgitt og overbærende, som om hun selv var omsorgspersonen, den foresatte som ikke lenger orket å bære ansvaret for hjem og familie. Hanne hadde fortalt Solveig om moren hennes, at traumatiske opplevelser fra barndommen sannsynligvis hadde meldt seg og slått henne ut. Nå satt hun alene i en toromsleilighet og sturte, vekselvis deprimert eller bortreist. Men ikke tilstrekkelig mentalt forstyrret til å bli tilbudt seng på en psykiatrisk institusjon; de få ledige plassene var dessuten forbeholdt de unge.

«Etter hvert ble det lite å hente for fattern. Fikk bare stygge svar når han prøvde å hjelpe. Stakkars jævel, det ble helt slutt med å få seg et nummer. Alt gikk liksom pang i dass. Skjønner du tegninga?»

Solveig nikket. Det tarvelige språket irriterte henne voldsomt, men det ble overskygget av innholdet. Selv om det langt fra var første gang at hun fikk innblikk i rystende familieforhold, virket dette ekstra avskyelig. Cecilie greide å fremstille hjemmet sitt som en svovelpøl, og sannsynligvis med god grunn. Her strakk ikke hennes eget standardvokabular til. Ord som mestringsmodell og PP-tjeneste virket som fremmedelementer i denne sammenheng, og hun hadde besluttet å unngå dem. Hun trakk til seg en gul mappe på skrivebordet. Hun hadde tenkt mye på hva hun skulle si når hun konfronterte jenta med innholdet, visste at hun måtte beherske seg, men hørte likevel den utilslørte ironien i sin egen stemme da hun åpnet mappen og pekte på et populært ukeblad som kom til syne:

«Dette er altså hva du mener med modellbransjen?»

Cecilie smilte ikke, men virket heller ikke direkte sjokkert da Solveig slo opp på midtsidene, snudde bladet mot henne og pekte på en naken kvinne med en kaskade av kornfarget hår rundt hodet. Hun lå sidelengs på en svart sofa, og det ene kneet var trukket såpass langt opp at det skjulte kjønnet. Hun smilte innbydende med halvåpen munn, slik at det glimtet i smykket på den halvt utstikkende tungen:

EN NY MARILYN MONROE?
God jul ønskes våre lesere fra Cecilie – 18

«Du benekter vel ikke at dette er deg?»

«Nei, hvorfor skulle jeg gjøre det?»

Solveig fant nesten ikke ord. «Dukket du opp på skolen i dag bare for å nyte berømmelsen?»

«Æsj, du er så teit…»

«Hvis min egen datter, ett år eldre enn deg, hadde posert i dette bladet, ville jeg ha skammet meg, følt meg dypt nedverdiget på hennes vegne.»

«Jammen er du prippen!»

«Ja, jeg vet det.» Solveig måtte tvinge seg til å holde blikket fast, til ikke å hamre hånden i skrivebordet. «Men du er jo slett ikke atten, Cecilie, bare fjorten!»

«Snart femten.»

«Fatter du ikke hvor galt dette er?»

«Galt? Slutt å kødde.» Likevel vek øynene hennes unna, som om hun innerst inne måtte si seg enig.

«Du gikk altså frivillig med på fotograferingen?»

«Så klart. God betaling, vet du.»

«Og nå tror du at en lysende karriere venter deg?»

«Regner med det. Jan sier at jeg har fin stemme også, at jeg synger såpass kult at det kan bli en demo-skive.»

«Jan?»

«Typen i bladet, Jan Brekkedal. Han er ikke så jævla snerpet som du er.»

«Mange takk. Tror han virkelig at du er fylt atten?»

«For ham er det ikke alderen det kommer an på. Spørsmålet er åssen jeg poserer.»

Solveig reiste seg og sa skarpt: «Nei, spørsmålet er hvem som har løyet om hvor gammel du er, du eller denne Jan.»

«Det… det har du kanskje rett i.»

«Hvordan ble du kjent med ham?»

«På byen, vel.»

Solveig hadde gått rundt skrivebordet. Hun tok seg krampaktig sammen, prøvde seg med et nytt smil og la høyre hånd på skulderen til Cecilie. «Hør nå her. Du har nesten kullseilt, javel. Men det nytter fremdeles å ta rev i seilene, å …»

Hun gispet, for jenta skvatt opp og dyttet henne vekk. Deretter formelig freste hun, og det så kraftig at små spyttbobler traff rådgiveren i ansiktet:

«Ikke rør meg, di jævla kateterhurpe!»

Da Solveig steg av bussen og nådde boligblokken på Nardo, lurte hun på om det ville falle snø til jul. Det siste langtidsvarselet hadde antydet muligheter for nedbør, men hun tvilte. Kanskje hang pessimismen hennes sammen med ettermiddagsmørket og natten hun følte inni seg, den deprimerende samtalen med en ung pike som ikke bare ga totalt blanke i skolegangen, men som også nektet å vedkjenne seg at hun hadde gjort noe usømmelig. Ved slike anledninger hendte det at Solveigs medfølelse vek for kald antipati, enda hun visste at det kunne ligge mange vonde opplevelser bak de fleste avvik. Hun var også fullt på det rene med at det ikke var Cecilie som hadde skapt idealene hun prøvde å leve opp til. Barn, i minst like stor grad som foreldre, var ofre for reklameindustriens kompakte påvirkning. Tilpasningsdyktige fedre og mødre sørget for at ungene allerede i fireårsalderen ble kledd opp som voksne. Boxershorts til gutta og behåer til jentene. Mote og sex hånd i hånd, masse penger å tjene, lenge før de små brukerne skjønte vitsen. Og når hensikten flere år senere gikk opp for dem, var det for sent å stanse, for da hadde produsentene for lengst gjort dem til slaver.

De hadde holdt det gående i nesten to timer, men Cecilie hadde vist få tegn til anger og forståelse. Jo mer moral Solveig prøvde å innpode henne, desto fiendtligere hadde jenta opptrådt. De snakket hvert sitt språk.

Klokken var blitt fire da hun låste seg inn i oppgangen. På keramikkskiltet ved døren til høyre i første etasje sto det: Her bor Solveig, William, Anders og Heidi Schrøder. Først da hun trådte inn i leiligheten og ble møtt av stillhet, husket hun at Heidi hadde avtalt å foreta julegaveinnkjøp i byen sammen med en venninne. William var ute på Værnes for å hente Anders, som studerte medisin i Bergen på andre året. Han skulle hjem til jul.

I grunnen var det deilig å være alene med stillheten. Små, ubehagelige sikksakklyn foran øynene fortalte at et migreneanfall kunne være på vei. Hun tente bare et par lampetter, trakk en kopp te, dumpet ned i sofaen og åpnet en ny pakke Barclays. Etterpå skulle hun forberede middagen. Det ble sjelden til at de spiste før i sekstiden, enten det var hun eller William som tilberedte maten. Blikket hennes dvelte ved bildet på veggen over pianoet. En av Adresseavisens fotografer hadde tatt det for fem år siden, da Anders fylte seksten. Schrøders samlet i sofakroken. Den tilnærmet perfekte kjernefamilie, tenkte hun beskt. Ganske visst var ikke alt hundre prosent vellykket i den heller, men hun tvilte for eksempel sterkt på at hun noensinne kom til å oppleve at hennes egen datter lot seg avbilde uten en tråd i et ukeblad. Hvordan ville hun selv reagere hvis det mot all formodning skulle skje? Synke i jorden av skam på vegne av Heidi eller forlange at politiet skulle slå til mot en redaksjon som åpenbart ikke brydde seg verken om aldersgrenser eller familiers ve og vel? Hun fant ikke noe svar; problemstillingen forekom henne altfor hypotetisk.

To sigaretter og en halvtømt tekopp senere, og stadig med enkelte glitrende lysprikker på netthinnene, hørte hun at en nøkkel ble stukket i døren. Anders kom rett inn i stua og slapp fra seg ryggsekk og bag med hørbare smell.

«Fy faen som det stinker røyk, muttern!»

Hun reiste seg. «Beklager, og velkommen hjem.»

«Bare si det rett ut til henne, Anders, du som har greie på det,» lød det muntert fra William i entreen. «Smoking severely damages your health.»

Tjueénåringen gjentok utsagnet med stor overbevisning. Han gikk bort til vinduet og åpnet det resolutt før han ga moren en kjapp klem. «Fattern klarte å slutte. Alvorlig talt, hvorfor kutter du ikke ut svineriet?»

«Det er ikke så lett som du tror,» forsvarte hun seg. «Dessuten røyker jeg bare fem-seks per dag.»

Først daWilliam dukket opp, så hun hvor mye høyere sønnen var enn sin far. Hun vente seg aldri helt til det, at den spelemmede gutten nå raget nesten et hode over sitt mannlige opphav. Anders med blått idrettsblikk og kort stuss, William med tynt, altfor langt hår og relativt små øyne bak brilleglassene.

«Hver eneste sigarett er én for mye,» fremholdt medisinstudenten.

«Kan vi ikke snakke om noe hyggeligere?» prøvde hun.

«Gjerne det. Mat, for eksempel. Jeg forestilte meg at du var i full gang på kjøkkenet. Jeg er sulten som en ulv.»

Solveig greide å smile, enda hun kjente et stikk av sinne. Her kom Anders dumpende inn og forlangte ferdig middag. Riktignok fortjente han litt ekstra oppmerksomhet, så sjelden som de så ham, men likevel. Vel innenfor hjemmets fire vegger var han stadig den bortskjemte ungen som bodde på gutterommet. Voksen på mange områder, klarte seg fint alene i en fremmed by, men barnslig frekk så snart han befant seg på Nardo. Alt skulle være som før, med en mamma som vasket tøyet hans, gjorde rent etter ham, ryddet og serverte velsmakende retter. Hans bidrag var moralsk indignerte sitater fra forelesningstimene og kjekke parodier på bergensk dagligtale. Men Anders ante jo fint lite om hennes svakhet, uvanen med i økende grad å ta innover seg enkelte skoleelevers vanskjebne. Hun som hadde trodd at hun med årene ville bli sløvet av rutinen og stille seg profesjonelt nøktern til problematiske ungdommer! I stedet fraktet hun med seg kasusene og saksmappene hjem og lot vanskelighetene deres fortsette å tumle rundt i hodet. Ville det bli slik for Anders også når han begynte å praktisere? Hun tillot seg å tvile. Empati var ikke hans sterkeste side. Kanskje en fordel for ham selv, men neppe noe pre for engstelige pasienter.

Litt senere, på kjøkkenet, sa hun til William som satt ved bordet og skrelte poteter: «Kjenner du en journalist og fotograf som heter Jan Brekkedal?»

«Jeg har hørt navnet, men han jobber ikke hos oss.»

«Det vet jeg. Vent litt, så skal jeg vise deg hans siste scoop.» Solveig hentet den svarte skuldervesken sin, trakk frem et kulørt hefte med tittelen Blitz, bladde opp og la det på kjøkkenbordet. «Nå, hva synes en ordentlig mannegris om dette?»

«Hei sann, lekker rype. Bortsett fra hårfargen ligner hun litt på deg, i hvert fall da du var yngre.»

«Skal det være en kompliment?»

«Ja visst. Er sånne vulgære damer blitt pensum?»

«Nei, og hun er absolutt ingen dame.»

«God jul fra Cecilie, står det. Cecilie, atten.»

«I virkeligheten er hun bare fjorten.»

«Så dét er altså scoopet til denne Brekkedal?» William løftet blikket og så spørrende på henne.

«Ja. Selv mener han sikkert at mannlige lesere fortjener å sikle litt over et såpass velskapt hunkjønn. Følgelig har han jukset med alderen hennes.»

«Hvordan vet du det? Hun ser ganske voksen ut… for å si det mildt.»

«Ikke desto mindre går hun i niende og skal konfirmeres til våren.»

«På skolen din, på Rosenborg?»

Solveig nikket. «Rektor holdt på å dåne, og HanneVik sendte henne til meg. Ingen av oss vet riktig hva vi skal gjøre, for Cecilie selv fatter ikke alvoret. Vi har aldri vært ute for noe lignende før. De fleste elevene har allerede hørt om bildet og kjøper vel med seg bladet hjem. Spørsmålet er, skal vi anmelde fotografen?»

«Det kommer an på. Først og fremst ville jeg utvise jenta. En trenger ikke være mannegris for å se at hun der aldri vil vende tilbake til barnestadiet og ungdomsskolen.»

«Det mener rektor også, men Hanne er i tvil. Du skjønner, dette kan bli fra asken til ilden for Cecilie Nilsen. Hun var et skolelys. Hun var en engel i timene. Men hun har åpenbart ingen støtte fra foreldrene lenger, ingen som setter grenser for henne, ingen som bryr seg. Sant å si tror jeg hun har hatt et helvete hjemme. Slipper vi henne, risikerer hun å havne blant ulver og gå til grunne…»

«Jøss, har folket begynt å lese porno?»

Det var Anders, som plutselig var kommet inn på kjøkkenet. Han bøyde seg over bladet og gliste. «Feilfri anatomi, så vidt jeg kan se.»

«En tidlig utviklet fjortenåring,» forklarte William brydd. «Litt for ung til å posere på denne måten.»

«Kriminelt ung,» tilføyde Solveig.

«Kriminelt? Hva er så forbrytersk ved at en fjortis kaster klærne og viser frem det flotte overstellet sitt?» Sønnen delte åpenbart ikke hennes bekymring.

«Tenk om det hadde vært søsteren din. Hva ville du ha sagt da?»

«Heidi? Tja. Jeg ville vel ha lurt på om det hadde rablet for henne. Pinlige greier for farfar og farmor, hvis de fikk høre om det. Men sånn begynte nok Marilyn Monroe en gang også.»

Anders svinset ut igjen, og Solveig så på William. «Han er kanskje inne på noe. Skjønt det er mye som taler for at Cecilie vil gå dukken.»

«Det bekymrer deg virkelig?»

«Ja. Det er jobben min å hjelpe vanskeligstilte elever.»

«Og hva mener du at jeg kan gjøre?»

«Snakke med Jan Brekkedal, han er jo en slags kollega av deg.»

William nølte og la fra seg potetkniven. «Kollega? Jeg tipper at han er et svin som fortjener å bli hengt ut. Dette kan faktisk bli en bra sak for avisa, historien om en misbrukt skoleelev vil vekke skikkelig oppsikt og skape debatt…»

«Ikke tale om,» avbrøt hun. «Du begriper vel at jeg har taushetsplikt!»

Han reiste seg. Et tvetydig smil lå rundt munnen hans. «Da burde du ha holdt kjeft. Dessuten kommer saken til å bli kjent, uansett. Vil du at den skal havne i VG først? I Adressa kan vi vinkle den riktig…»

«Og skape inntrykk av at Rosenborg skole er en utklekkingsanstalt for pornostjerner?» Solveig kjente at hun var blitt rød i kinnene.

«Tvert imot. Du kjenner da vår linje!»

«Lærerne vil skjønne at jeg har betrodd meg til deg når de ser navnet ditt.»

«Skrivingen kan jeg overlate til Ivar.» Han siktet til Ivar Damgård, den andre krimreporteren i Adresseavisen. «Eller til Halldis. Som Anders sa, er det neppe direkte forbrytersk å la seg avbilde naken. Du vet jo hvor flink Halldis Nergård er til å presentere slike ting. Hun vil ikke navngi noen, bare rette søkelyset mot et tilfelle som har krav på allmenn oppmerksomhet. Aller viktigst, hvis vi kan få ram på den skitne virksomheten dette møkkabladet driver, vil det gi en større konkret gevinst enn mange av Verdikommisjonens luftige tiltak.»

Solveig nikket forsonende. «Nåja, hvis det viser seg at Jan Brekkedal er den sleipingen vi tror, akter rektor, om ikke andre, å anmelde ham.»

Vulgære damer, hadde William sagt, og hun måtte gi ham rett. Ikke med sin beste vilje kunne hun få øye på noen usikkerhet bak den vakre masken. Samtidig var det noe nedrig ved nakenbildet, noe velregissert avskyelig og utfordrende som Cecilie Nilsen ikke hadde kontroll over, som om hun knapt visste hva hun var med på. Sett at hun ikke ville innrømme at fotografen hadde ruset henne, at hun etterpå syntes at det var stas å komme i bladet, at også hun følte dagens gjengse behov for å bli sett, å bety noe. Kort sagt, at eksponeringstrangen overgikk skamfølelsen?

Selv om William var journalist med hud og hår, visste hun at hun kunne stole på ham. Mannen hennes ville aldri la en sensasjon gå på bekostning av seriøsitet. Hun la merke til at da han satte potetkjelen på komfyren, var det kommet en rynke til syne over brillene. En rynke som fikk henne til å formode at det foregikk noe bak pannen, at hennes brudd på taushetsplikten hadde avstedkommet veloverveid tankevirksomhet.

Formodningen var riktig. Mens hun begynte å svi kjøttstykkene i pannen, forlot William kjøkkenet og tok plass i arbeidskroken på stua. Han bladde gjennom Blitz og fastslo at bladet ikke hadde forandret seg nevneverdig siden starten for rundt regnet tolv måneder siden.

Ingen hadde trodd at det i Norge fantes plass til enda et ukeblad basert på folk i farten. Men parvenyen av en redaktør, opprinnelig fra Hitra i Sør-Trøndelag, hadde sett annerledes på det. Han opprettet hovedkontor i Oslo, og med et dugelig advokatfirma i ryggen og ikke minst et par finanspersoner som hurtig skjønte hvor han ville hen, fikk han bortimot frie tøyler og uinnskrenket makt til å grafse i kjendisers privatliv. Ja, mer enn det – ideen om å skape kjendiser av hittil anonyme og ubemerkede mennesker, slik at bladet til enhver tid hadde skjebner nok å øse av – var en vri som tiltalte investorene overmåte.

Hadde de kanskje ikke ved selvsyn konstatert hvor villig folk lot seg overtale til å opptre på alskens drittsekk-tv, bare for å bli sett av flest mulige, å bli lagt merke til? Og var ikke tiden nå moden for å tøye grensene? Sekelskiftet i seg selv hadde åpnet for nye vyer, og publikum sto rede til å ta imot et frittalende organ som i likhet med dem selv higet etter at det ble satt strek for antikvariske holdninger omkring integritet og personvern. For få år siden hadde det for eksempel vært umulig for hvem som helst å henvende seg til statlige registre for å få greie på hvem som eide en bestemt bil, eller å ringe til Opplysningen for å få vite hvem som skjulte seg bak et telefonnummer. Sånt tull var det heldigvis blitt slutt på; nå kunne displayet på telefonen straks fortelle hvor det ble ringt fra. Ifølge redaktøren var det på høy tid at den latterlige angsten for innsyn ble snudd på hodet, det ville være helt i tråd med de flestes tolkning av den nye personvernloven. Ta nå Internett. Hadde ikke denne enestående invensjonen med sin nær sagt ubegrensede vev av hjemmesider og kontaktmuligheter, skapt sosiale relasjoner og varme nettverk og knyttet verdifulle mellommenneskelige bånd – kort sagt bragt folk nærmere hverandre i en ellers så fiendtlig innstilt verden?

Vev, funderte William. Spindelvev. Edderkoppnett.

Så hvorfor ikke ta skrittet fullt ut, hadde redaktøren uttalt, la den lille mann eller kvinne få dele sin skjebne med titusenvis av andre, slik at kampen for tilværelsen ble mer overkommelig? Ja, faktisk ville det være av stor terapeutisk betydning at nordmenn fikk anledning til å føle medlidenhet med tilsynelatende fremmede medborgere. Pressens regel om å beskytte folk mot sine egne uttalelser var fossil tankegang. Tvert imot, nå kunne andre ta lærdom av tabbene og dermed bli bedre individer selv!

Innimellom skulle Blitz naturligvis gi plass til rørende beretninger med en lykkelig slutt, så som historien om den ensomme fattigjenta som takket være bladets iherdige journalister greide å oppspore sin styrtrike mor i Canada, eller håndspåleggeren fra Stord som på uforklarlig vis kunne friskmelde en MS-pasient som legene for lengst hadde gitt opp å helbrede.

Redaktørens ideologi kunne virke utopisk, men hans nye koster feide vei i vellinga. Det skulle snart vise seg at folk formelig higet etter nettopp et slikt blad, og det het seg at dets advokater greide å finne minnelige løsninger for de relativt få som følte seg urettferdig uthengt. Ensomme Liv Elin solgte kroppen sin til tilfeldige forbipasserende. Leger, sosiologer og psykologer hadde latt seg hyre inn for å gi tiltaket et profesjonelt og positivt faglig preg. I det nye bladet kunne folk stå frem med sine personlige problemer, enten det gjaldt sex, mislykte ekteskap, alkoholisme eller psykiske depresjoner, helt i tråd med utvikligen på tv-skjermene. Birger greide det ikke lenger – prøvde å ta livet av seg da naboene kalte ham pervers. Diverse anerkjente homser og lesber hadde prisverdig gått i bresjen i retning av å alminneliggjøre naturlige avvik, og etter hvert ble det gitt slingringsmonn og aksept for mer eller mindre uforskyldt abnorm oppførsel. Således var det ikke lenger beheftet med skam å vedgå at man hadde gått på et realt nederlag, det var kommet på mote å være åpen og ærlig. Ektepar i Kongsberg drakk seg vekk fra hus og hjem – lever i telt og har funnet en ny mening med tilværelsen. Gi av deg selv, del gavmildt ut av dine erfaringer til dem som hungrer etter mer livskunnskap! Selv om det ble murret og protestert blant noen, mennesker som mente at det var dårlig underholdning å erstatte ens eget følelsesliv med andres, at dette handlet om utilbørlig kikking, var tabloidblekka ikke desto mindre en suksess fra første nummer av.

Og navnet? Forslag som Tett på, Du og Jeg, Innsyn og Kikk og lytt var blitt forkastet i tur og orden, og redaktøren hadde endt opp med den mer seriøse tittelen Blitz, inklusiv 16 sider under vignetten Bare slarv, til forveksling likt innholdet i de allerede eksisterende kjendisorganene. Man skulle tro at en slik frekk mikstur av rykter og tilnærmet sannhet ville svekke tilliten og avholde folk fra å lese bladet, men nettopp denne blandingen tiltalte et bredt publikum. Samtidig ufarliggjorde Blitz hensikten; det skulle vise seg å bli juridisk vrient å fremsette beskyldninger om injurier overfor et ukeblad som listig plasserte storparten av stoffet i området «bearbeidet virkelighet», en form for realisme som attpå til ble godkjent av de fleste som utleverte privatlivet sitt. Tipstelefonen var blitt et lovlig og akseptabelt middel til å skaffe seg ekstra lommepenger. Skillet mellom dokumentar og fiksjon var i de siste årene blitt utvisket. Film og tv hadde gått foran og vist vei for et mer åpent samfunn. Mot et passende honorar – hvis gratis opptreden på skjermen ikke virket fristende nok – lot ustabile personer seg ydmyke offentlig, uten at noen brydde seg en døyt om deres videre skjebne.

Dessuten var altså grenser til for å tøyes. Død over puritanismens tvangstrøye! De norske Playboy-aktige pikene på midtsidene var i denne sammenheng faktisk som gammeldagse å regne, og protestene haglet ikke akkurat inn til redaksjonen, som hadde etablert seg i en rommelig etasje i Stortingsgata i Oslo.

Folk flest elsket faktisk Blitz. Noen stilte seg likegyldig, men de færreste hatet det. Ennå var det relativt få som innrømmet at de kjøpte bladet regelmessig, men opplagstallene fortalte noe annet. Se og Hør hadde fått en konkurrent som løp linen ut og som allerede var i ferd med å bli den ukentlige bestselgeren, uansett kategori. En ny og bedre æra var blitt innledet (hevdet redaktøren i en av sine populære ledere). For William fortonte virksomheten seg som journalistisk lavmål, og i likhet med flere kolleger i Adresseavisen kunne han ikke begripe at rettsmaskineriet tillot den å vedvare. Mer forsonlig innstilt var han ikke blitt nå som en harmdirrende og fortvilet Solveig hadde gitt ham muligheten til å rette et slag mot den kulørte pressen. I dette tilfellet fikk det ikke hjelpe at offentlig oppmerksomhet kanskje ville gå på bekostning av jentas personlige ve og vel.

Han var seg knapt bevisst at også han selv var bitt av kikkerbasillen.

Da Heidi kom hjem fra byturen, spurte William om hun tilfeldigvis kjente en pike ved navn Cecilie Nilsen, ett år yngre enn henne. Det gjorde ikke Heidi, som gikk på en annen ungdomsskole. Ikke hadde hun hørt om det teite nakenbildet heller. Hvorfor la seg opprøre av sånt? Under middagen, mens familien Schrøder konsumerte nakkekoteletter med broccoli, poteter, tyttebær og sjy, antydet en synlig stolt Anders at han hadde fått seg kjæreste i Bergen. Dette avstedkom glede og gratulasjoner, men han opptrådte irritert avvisende da Solveig frittet ham ut om detaljer – strakte seg til å si at venninnen var ett år eldre enn ham og het Laila. Etterpå snakket de om juleforberedelsene, og både Solveig og William unngikk å berøre en viss skolesak.

I sitt stille sinn hadde William imidlertid besluttet å ringe til den lokale journalisten for Blitz, for høflig å anmode om et møte. Da kaffen var drukket, tastet han nummeret. Men Jan Brekkedal var sannsynligvis ikke hjemme, for han tok ikke telefonen.