Fredrik Skagen

Nattsug

Fredrik Skagen

Nattsug

«Vi dør fordi vi ikke lenger kan
bære de kreftene som bærer oss.»

Stein Mehren

TIRSDAG 31. JANUAR 1995

1

Like før klokka tre om ettermiddagen feide de første iskalde vindkastene over byen. En sølvgrå Toyota Corolla stanset utenfor Britannia Hotel i Dronningens gate. Mannen som steg ut pleide normalt aldri å forlate bilen uten å låse den, men nå skulle han bare poste noen brev. Han skrådde hurtig over gaten og bort til hovedpostkontoret. Der puttet han konvoluttene inn i en sprekk i veggen, dreide rundt på hælen og strente tilbake mot bilen. Det var meldt full storm, og han gledet seg til å komme hjem til middagen som ventet.

Den gode følelsen fordampet så snart det gikk opp for ham at Corollaen ikke sto der lenger. Etterpå husket han ikke sikkert om han hadde forlatt den med motoren i gang, men med et lite stikk i hjertet måtte han innrømme at i hvert fall hadde nøkkelen stått i tenningen. Den vemmelige erkjennelsen, den at noen hadde benyttet anledningen til å stjele den kjære bilen hans, paret med den øyeblikkelige angsten for at forsikringsselskapet ikke ville yte noe som helst på grunn av den elementære tabben, gjorde ham nummen i kroppen. Han kastet håpefulle blikk i begge retninger, selv om det egentlig – siden gaten var enveiskjørt – fantes bare én mulighet. En dame med barnevogn mente at bilen kanskje hadde dreid rundt hjørnet på rødt og kjørt oppover Søndre gate, men hun var ikke sikker. Og hun hadde absolutt ikke bitt seg merke i hvem som hadde sittet bak rattet.

Det tok den ulykkelige og rasende bileieren bare to minutter å komme i telefonisk kontakt med politiet, men det drøyde naturligvis en stund før lovens håndhevere for alvor begynte å holde utkikk etter bilen. Da var det for sent. For imens hadde Roger (20) lagt Søndre gate bak seg, kjørt vestover og inn i et portrom i Sandgata hvor Frank (30) ventet. Frank begynte straks å skru av skiltene for å erstatte dem med et par andre. Han brukte fem minutter på å forandre VE 56362 til VE 89755. Det var i grunnen alt som måtte til for å gjøre bilen usynlig for eventuelle årvåkne politifolk. Trondheim formelig vrimlet av nesten likedanne sølvblanke kjøretøyer.

Roger følte seg ovenpå da han mottok et anerkjennende blikk fra Frank. Han hadde utført første del av jobben uten problemer. Han tvilte ikke på at Frank ville ha klart den like bra selv, men den nye vennen hans hadde sikkert ønsket å sjekke hvor god han var. Han hadde bestått prøven, og det ga ham den selvtilliten han trengte. Ikke et øyeblikk slo det Roger at Frank hadde hatt den baktanke at hvis noe skulle gå galt, befant han seg utenfor faresonen selv. For Roger var Frank den soleklare sjefen, han kunne dette gamet.

«Glitrende. Han fikk vel ikke øye på deg?»

«Nei, jeg var rundt hjørnet før han rakk å snu seg.»

«Hva heter fyren? Ingen kjendis, vel?»

Roger åpnet hanskerommet og kikket på vognkortet. «Anders Krogness.»

«Sikkert en lovlydig fjomp med kjerring og unger. Adresse?»

Roger skjønte hvorfor Frank spurte. Det skulle godt gjøres at eieren tilfeldigvis bodde like i nærheten av bankfilialen som de hadde tenkt å avlegge en visitt, men Frank aktet nok ikke å ta noen sjanser.

«7052 Jakobsli.»

«Glitrende.» Det var yndlingsordet hans.

Selv skulle de i motsatt retning. I formiddag hadde Frank forklart at litt av kunsten besto i å forutse det uventede. Skulle alt klaffe, måtte det skikkelig planlegging til. Altfor ofte gikk brukbare brekk rett i dass fordi folk var for dårlig forberedt. Bitter erfaring hadde lært ham hva som måtte til for å lykkes. Blant annet gjaldt det å slå til før man var blakk, mens man ennå hadde ressurser, før lommeboka og hjernen var tom. Hadde Frank sagt.

Spenningen sitret allerede i Roger. Hele greia var rett og slett utrolig. I løpet av mindre enn én uke hadde synet hans på livet gjennomgått en total forvandling. For seks dager siden hadde det ikke vært noe liv i det hele tatt, ingenting å ta vare på. Da ønsket han bare å dø, utslette seg selv, for ellers ville han aldri bli kvitt de vonde tankene som kvernet i hodet. Hele verden var i ferd med å bikke over, han dugde ikke til noe som helst lenger, alle lys var blåst ut. Gud var omtrent like fjern som kvinnfolket som kalte seg mora hans. Med vilje hadde han latt seg gli inn i mørket. Ingen skulle komme og fortelle ham at det trengtes mot for å gjennomføre det han hadde satt seg fore, det visste han nå. Det krevde større mot å fortsette med å klamre seg til livet. Tilværelsen hans hadde vært for jævlig, en tidlig død var skjebnebestemt for ham. På den mest usle av alle usle hybler hadde han satt i gang den lydkassetten som han var mest glad i og samtidig hatet mest – på grunn av Heidi – og grått flere ganger mens han helte i seg av flaska. I ren feberrus hadde han distansert seg fra det helvetet han syntes omga ham. Han hadde puttet patronen i kammeret på forhånd, skrevet ned noen ord på et papirark uten å ane hvem de var beregnet på, og etter hvert skrudd opp volumet på anlegget. Hengitt seg til bedøvende heavy metal, lent seg tilbake i stolen med flaska i fanget og våpenet mellom knærne. Når han følte at tiden var inne, når han sluttet å skjelve, når sløvheten og likegyldigheten overtok, var det bare å stikke munningen inn i kjeften. Et lett trykk var alt som skulle til – den ørlille forskjellen mellom liv og død. Han visste hvordan det ville se ut etterpå, at det ville bli masse blod og søl, men det angikk ikke ham. For mindre enn et halvt år siden hadde Jøran demonstrert hvor enkelt det var; han rakk sikkert ikke å føle noen smerte da han skjøt seg vekk fra hele smørja. Det var Roger som hadde funnet Jøran. Hevn? Det også. Hvis det etterpå fantes noen som prøvde å forstå, ville de kanskje begripe at det var de som hadde ødelagt livet hans, og da kunne de ha det så godt, Heidi inklusive. Men først og fremst var han drittlei av å være til. Jøran hadde vist vei.

Akkurat da han fattet rundt våpenet og førte den avsagde munningen opp mot ansiktet, akkurat da han åpnet munnen og forberedte seg på å kjenne metallet gnure mot leppene og tennene, hadde skjebnen grepet inn. Hva annet kunne det være? I hvert fall ikke Gud. Livredderen var ikke akkurat utstyrt med englevinger, såpass hadde han snart funnet ut.

Da Frank, en fyr han aldri hadde møtt før, trengte seg inn og rev fra ham hagla, var det ganske enkelt fordi han og venninnen Lisa (25) som hadde ligget og knullet på nabohybelen, ikke fikk sove etterpå på grunn av den drønnende musikken.

«Jeg tror faen ta meg at du virkelig prøvde,» sa Frank utpå morgenen, da Roger begynte å bli menneske igjen, da de hadde stelt pent med ham og overbevist ham om at han burde gi livet en ny sjanse.

De hadde fått ham til å fortelle. Han hadde utlevert seg til dem, først motvillig og stotrende, senere med overbevisning og hat i stemmen. Lisa hadde nikket forståelsesfullt, mens Frank sugde på sigaretten og studerte ham. Begge var blitt rystet, særlig Lisa. Hun hadde klappet ham på hodet de gangene det begynte å sildre fra øynene hans, og Frank hadde latt det skje, enda han foraktet snørr og tårer. Etterpå følte Roger seg fullstendig tom, men litt lettet også. Det var rent utrolig hvordan det hadde hjulpet å betro seg til noen, å brette ut elendigheten overfor to som gadd lytte. Det pinlige og det skammelige var plutselig blitt akseptabelt. Til Heidi ville han aldri i verden ha vært i stand til å utlevere seg på samme måte; der i gården gjaldt det å holde maska og opptre med et minimum av selvsikkerhet og selvrespekt. Likevel hadde Heidi sparket ham ut fra Møllenberg, og den uventede trøkken hadde vært dråpen som fikk begeret til å renne over for ham. Etter tre dager på den triste hybelen i Sandgata orket han ikke mer.

Lisa hadde forsøkt å trøste: «Du ville ikke dø. Det du gjorde var bare et varsko om at du trengte hjelp. Du satte musikken på full guffe fordi du ville at noen skulle høre deg.»

Den slags narraktig skrivebordsprat hadde han lest om i bøker og sett på trykk i aviser også, uttalt av bedrevitende psykologer. Visst pokker hadde han forsøkt å ta livet av seg! I likhet med Jøran hadde han vært så langt nede at hans inderligste ønske var å slippe vekk fra faenskapen. Men han hadde ikke protestert da Lisa påsto noe annet, for det hadde vært godt ment fra hennes side. Tross alt skjønte hun mer enn de fleste. Ingen tvil om at hun og Frank også hadde opplevd mye av det samme, selv om Frank åpenbart var sterk nok til å heve seg over alt som smakte av nederlag:

«Det finnes bare én utvei, Roger-gutt. Det er å reise seg og ta igjen.»

«Tror du ikke jeg har prøvd? Men jeg ble mobba og hersa sånn med at jeg ikke orka mer. Har du tapt, så har du tapt.»

«OK. Vit bare at hagla kan brukes den andre veien også. Kall det gjerne skjebnen, du, men jeg har vært på jakt etter nok ei sånn pumpe. Hvis du vil, skal jeg sørge for at du får den betalinga du har krav på.»

«Den er ikke til salgs.»

Da hadde Frank slått opp en støyende latter. «Snakk om å misforstå! Vi trenger en juniorassistent, skjønner du. Med to hagler kan vi utføre det brekket som jeg og Lisa driver og planlegger.»

«Jeg har aldri …»

«Men det har jeg. Sittet inne for det, til og med. Denne gangen, derimot, akter jeg ikke å begå noen feil. Skjebnen, gutten min. Skjebnen!»

Sammen hadde naboparet, hver på sin måte, gitt ham litt av selvtilliten tilbake. Klart at det måtte ligge en mening bak. Plutselig, midt i den dypeste nedverdigelsen, hadde Frank dukket opp og skaffet ham håp om lysere tider. Ingenting skjedde med mindre man selv tok initiativet, var hans påstand.

Og nå var de allerede i gang!

Den trange gårdsplassen bak portrommet forekom ham like deprimerende som hybelen. De aller fleste husene i Sandgata – en sammenhengende fasade av bygninger i tre – var pusset opp, men kåken til T. Olsen bar preg av slik vanskjøtsel at den var en skam for strøket. Mens husverten selv bodde relativt standsmessig i halvannen etasje mot sjøen, lå de to hyblene i fløyen langs gårdsplassen, riktignok med egen inngang, men med minimal adgang til dagslys og utsikt. Det eneste som fantes av maling på ytterveggene var noen gulbrune rester som fikk Roger til å tenke på størknede dyreekskrementer. Sånn luktet det inne i huset også – innestengt, muggent, råttent. Kanskje var det vannet fra Kanalen som trakk seg inn i jordsmonnet og avga de ekle dunstene. Ikke engang den lave husleia formådde å fremstå som en formildende omstendighet. Men nå skulle de vekk herfra, alle tre. En ny tilværelse ventet dem. Når – eller hvis – de fant på å stikke innom igjen, måtte det være for å gi Olsen beskjed om at han kunne anse leieforholdet som opphørt, eventuelt raske med seg eiendeler av verdi.

Lisa kom til og lempet noen bager inn i bagasjerommet – proviant og klær. Etterpå jumpet hun inn i baksetet med den spesielle adidasbagen som inneholdt tre svarte joggedresser. Da Roger dreide bilen ut av portrommet, satt Frank ved siden av ham, tilsynelatende avslappet.

«Best at du kjører,» hadde han sagt. «Jeg må greie meg uten lappen i noen måneder, og vi kan jo råke ut for kontroll.»

Bare det å kunne legge huset bak seg opplevde Roger som en befriende handling. De hadde ligget i dekning på hyblene i et par dager, men ingen hadde spurt etter dem. Lisa hadde gjort unna innkjøpene på forhånd, mens Frank plantet rykter om at de befant seg i Oslo. Dit hadde de liksom reist søndag kveld. Olsen, som var stokk døv, ante ikke at hybelboerne hadde vært hjemme. Ikke brydde han seg heller, så lenge de hadde betalt for neste måned. Frank kjente en fyr på Torshov som kunne gi dem alibi – hvis det ble nødvendig. Men det ville det jo ikke bli. Denne gangen var alt så godt planlagt at purken ville stå uten spor. Fant de noen, ville de peke i feil retning. Det hadde Frank sørget for.

«Dæven som det blåser,» sa han og pekte utover fjorden da de passerte jernbanebrua ved Skansen. De skimtet en lastebåt som sto innover, duvende i de høye bølgene.

«Er det bra?»

«Ja, for oss er det helt glitrende.»

Roger styrte bortover Osloveien. Det bar ut av byen, forbi jernbaneverkstedet på Marienborg og videre langs Nidelva, og han følte seg i kanonform. Etter den svarteste perioden i sitt liv hadde han aldri drømt om at en slik opptur kunne være mulig. For et par uker siden ville han ha betakket seg for å være med på noe så vanvittig som å robbe en bank. Men nå forekom det ham nesten som det naturligste av verden. Selvsagt hadde han vegret seg en stund, men da Lisa, som i grunnen så ganske skikkelig og tilforlatelig ut, beskrev hvor enkelt det ville være å lette filialen for penger, begynte han å komme på glid. Hun hadde forklart ham hvor få det var som egentlig ble hektet – «de smarte kommer seg alltid unna» – og de klare, sultne gluggene hennes slapp ham ikke da hun forsikret om at opplegget til Frank hadde minst nitti prosent sjanse til å lykkes. «Den sjansen er vi villige til å ta, og det burde du også være. Vi har jo ingenting å tape!» Han hadde nikket, innsett hvor rett hun hadde. Og da Frank etterpå tegnet og fortalte, skjønte Roger at han hadde fått sitt livs mulighet. Faen også, var det ikke noe slikt han alltid hadde lengtet etter, å ta igjen og komme seg ovenpå, en gang for alle?

Likevel skalv han litt, men det gjorde sikkert de andre to også. Av forventning, naturligvis, ikke av angst.

«Nei, ikke inn på E6, vi tar gamleveien oppover til Heimdal,» kom det fra Frank da Roger gjorde mine til å dreie av etter å ha passert Sluppenbrua.

Det hadde falt atskillig snø for et par dager siden – det første skikkelige snøfallet denne vinteren. Men bilen hadde gode dekk, og Roger syntes ikke det bød på problemer å følge svingene oppover, enda han var uvant med å kjøre. Vogna, en velholdt fjorårsmodell med servo, airbag og CDspiller, styrte seg nesten selv. Han hadde tatt førerkortet i det militære, før legen rakk å erklære ham udyktig på grunn av visse «psykiske uregelmessigheter». Sersjantjævlene skulle bare ha visst hvor glad til han hadde vært for akkurat den avgjørelsen.

Frank satt og fingret med en medbragt liten radio i fanget. Den hadde han rappet i Sverige og påsto at den, i motsetning til bilradioen, kunne ta inn politisambandet. På den måten ville de være i stand til å holde rede på hvor mye arbeid purken la i å finne Corollaen. Av og til lød det noen uklare kommandoer, og Roger skjønte at Frank ikke hadde løyet. At de foreløpig ikke oppfattet ordene, skyldtes nok at mottakerforholdene var dårlige mellom de bratte leirbakkene nedenfor Selsbakk.

De brukte tolv minutter opp til jernbanestasjonen på Heimdal. Takket være Rogers raske bilkapring lå de nesten en halvtime foran tidsskjemaet, men Frank mente at de hadde gjort lurt i å forlate Sandgata straks, i tilfelle Olsen skulle komme tidlig hjem fra jobben og notere seg at hybelboerne dro til Oslo først i dag. Bankfilialen stengte klokka fire. Først da aktet de å slå til. Dette skulle bli et annerledes ran, et rent bakholdsangrep som ikke ville gi personalet anledning til å slå alarm. I hvert fall ikke før ranerne hadde forlatt lokalet. Frank hadde innrømmet at ideen skyldtes en ren tilfeldighet. I høst, før han flyttet inn hos Lisa, hadde han leid en hybel på Heimdal hvor vinduet vendte ut mot baksiden av banklokalet. Han hadde lagt merke til at hver dag etter jobb forlot de ansatte kontoret på en bestemt måte. Om rutinen var tilfeldig eller bevisst, spilte ingen rolle. De tre damene gikk først, av og til sammen, av og til hver for seg, og de forsvant til fots eller pr. sykkel. Det varte gjerne noen minutter før bestyreren fulgte etter, han trengte sannsynligvis litt ekstra tid for å plassere kassabeholdningen i safen. Han pleide å kjøre av sted i en gammel Audi – bodde visst på Kattem et sted.

Forholdene lå glitrende til rette, ifølge Frank. Riktignok ville det fremdeles være dagslys, men takket være et fremspring i fasaden var bakdøra usynlig fra vinduene på den andre siden av plassen. Bak fremspringet lot det seg gjøre å parkere Corollaen, og bedre hjelp kunne de ikke få. Frank hadde studert filialen fra innsiden også, som kunde. Var faktisk på nikk med to av damene. Han visste hvor videokameraene var plassert, og gjennom en dør hadde han sett at safen befant seg i murveggen på et bakrom.

Roger lot bilen passere banken, og etterpå dirigerte Frank ham inn på en parallellvei som ga dem anledning til å kikke på den åpne plassen på baksiden.

«Bruk gluggene, men ikke stans!»

Noen biler sto parkert der, men ingen mennesker var å se. Fordi Frank hadde tegnet opp bygningen på forhånd, kjente Roger seg igjen og registrerte fremspringet uten å kjøre påfallende langsomt forbi, han rakk til og med å få øye på filialbestyrerens Audi.

«Nå kjører vi en runde og tar oss en blås.»

De stanset bak en tømmerlunne ved veien til Byneset. Der åpnet Lisa adidasbagen, den med de svarte joggedressene. Senere skulle den fylles opp med fete seddelbunker. De steg ut og trakk klærne på seg, og dermed lignet de tre kjernesunne ungdommer som skulle legge ut på treningstur. Bokstavene på ryggen viste at de tilhørte en velkjent idrettsklubb fra Oslo. Dette harmonerte dårlig med sigarettene som de rullet og fikk fyr på, men det fantes ingen tilskuere som kunne avsløre bløffen.

«Av og til,» sa Lisa med et undertrykt knis, «går Fantomet rundt i gatene som en vanlig mann.»

«Gammelt jungelord,» tilføyde Frank.

Roger måtte dra på smilebåndet. Lisa måtte ha forlest seg på Fantomet en gang i tiden, for hun siterte flittig fra tegneserien, gjerne med et hemmelighetsfullt glimt i øyet.

«Nervøs, Roger-gutt?» Frank var blitt mer anspent i stemmen.

«Litt.»

«Husk bare å opptre bestemt. Og ikke glem oslodialekten. Vi tar en rask prøve, folkens.» Frank plasserte en finger på brystet til Roger. «Du først.»

«Hva skal jeg si?»

«Henna i været!» «Henna i været.»

«Helledussen, du høres ut som en unge som tigger godter. Henna i været, jævvla svin, ellers smeller’e! Din tur, Lisa.»

«Harre tørna helt for deg nå’a, Frank!»

«Hørte du, Roger-gutt? Akkurat sånn skal det låte. Prøv igjen.»

Han tok seg sammen: «Itte på vilkår.»

«Hvis du vil late som om du er 91 Stomperud, er det greit for meg,» gliste Frank.

Lisa lo også, og Roger merket hvordan de alle tre slappet av. Han hadde ikke tenkt å si noe som helst når tiden var inne; de to fikk ta seg av pratinga. En vindkule fikk dem til å søke tilflukt i bilen igjen. Banken skulle snart stenge, men Frank ville ikke at de skulle vise seg der før det ble strengt nødvendig.

«Haglene,» sa han med ett og stumpet røyken. «Hvor gjorde du av haglene, Lisa?»

«Og det spør du meg om!» kom det nervøst fra baksetet.

Roger rykket til. Uten våpen kunne de glemme alt sammen. Først da han skottet bort på Frank, gikk det opp for ham at fyren drev ap med dem. Han satt der og flirte bredt igjen.

«Det var bare en test. Hva faen skulle dere ha gjort uten meg? Du, Roger-gutt, må da i det minste huske at jeg la pumpene i bagasjerommet.»

Han husket det, nå som han ble minnet på det. Frank praktiserte en form for humor som han i grunnen hadde enda større sans for enn for Fantomet. Men ikke Lisa:

«Ikke mer tull nå,» sa hun skarpt.

De ble sittende tause en stund, og Frank lyttet til politiradioen. Jo, nå var det blitt sendt ut melding om en stjålet Toyota Corolla XLi, men det lot til at purken konsentrerte seg mest om avviklingen av trafikken. Selv uten nedbør skapte den kraftige vinden problemer både her og der, for løssnø blåste inn på veibanen. Litt flaks skadet ikke. Så fortalte Frank en dårlig vits, og det gikk opp for Roger at den nye kameraten ønsket bare én ting – å få dem til å slappe av. Men det kunne også være en form for selvterapi. I virkeligheten var kanskje Frank den mest nervøse av dem. Han var lederen, og i går kveld hadde Lisa hvisket til Roger at selv om kjæresten hennes tilsynelatende virket avslappet og selvsikker, engstet han seg for kuppet. Men det var bare en fordel, mente hun, for denne gangen kom han ikke til å ta dumme sjanser. Hvert skritt ville være nøye uttenkt og veloverveid.

«Da setter vi i gang, folkens,» sa Frank. «Tvi-Tvi!»

«Skitt fiske!» sa Lisa.

Roger dreide rundt tenningsnøkkelen, men eventuelle besvergelser foretrakk han å holde for seg selv.

2

I iveren slapp han kløtsjen så hurtig at motoren ble kvalt. Han fryktet at Frank ville si noe, men han holdt kjeft. Ved neste forsøk hadde Roger full kontroll. Fem minutter senere fikk de øye på baksiden av bankfilialen, med sitt enslige vindu i murveggen. Da Roger stanset i veikanten på motsatt side av plassen og slo av motoren, et stykke fra huset hvor Frank hadde bodd, viste klokka på instrumentbordet nøyaktig 16:00. Dagslyset var blitt merkbart svakere, men det som hjalp dem mest, var vinden. De få som beveget seg ute hadde det for travelt med å finne vei gjennom snøføyka til å interessere seg for parkerte biler.

Alle tre stirret mot målet.

«Der kommer den første hurpa.»

En tykkfallen kvinne dukket opp fra fremspringet, passerte vinduet og begynte å baske seg av sted langs veggen. Da hun nådde hjørnet, fikk hun hjelp av et vindkast som feide henne videre og vekk.

«Og der kommer de to andre.»

Disse krøkte seg sammen i kåpene sine og beveget seg i retning av en liten Fiat av siste modell.

«Jøss, frøken Berg må ha fått lønnspålegg. Spørs om ikke dét blir trukket tilbake når vi har gjort reint bord.»

Roger betraktet de to damene som satte seg inn. De plundret en hel evighet med sikkerhetsbeltene eller hva det måtte være. Omsider ble frontlyktene tent.

«Nå, Frank?»

«Vent til de har kjørt. Vi har det ikke så travelt, Rogergutt.»

Da Fiaten var borte, kastet han hurtige blikk i alle retninger. Så nikket han til Roger og sa: «Gjør en sving der borte, sånn at du kan rygge inn.»

Roger startet og lot Corollaen dreie inn på plassen. Fremdeles sto det flere biler enn den gamle Audien der, men det var ikke så merkelig på denne tiden av døgnet. Han beregnet svingen greit, men fikk litt trøbbel da han skulle rygge inn bak fremspringet. Måtte kjøre litt fremover igjen for å kunne gli så tett inntil veggen som Frank hadde instruert ham om. Da bakstussen befant seg en halv meter fra døra, slo han av motoren og trakk i hendelen som åpnet lokket til bagasjerommet. Frank la fingeren over leppene. Han og Roger steg ut på hver sin side, lukket dørene så stille de kunne og skyndte seg bakover. Da Frank hadde vippet opp bagasjelokket, kunne de stå nesten oppreist uten å bli sett fra plassen. Men hva om filialbestyreren har sett oss rygge forbi vinduet? tenkte Roger. I bagasjerommet lå finlandshettene klare sammen med de svarte hanskene og våpnene, på toppen av de fullstappede bagene. De trakk hver sin hette over hodet. Lisa hadde snurpet sammen åpningene, slik at bare øynene var synlige. Hun satt fremdeles i bilen; det ville rett og slett ikke være plass til alle tre bak den når bestyreren åpnet døra for å låse seg ut. Det hele sto og falt med om han ville benytte denne utgangen, noen annen mulighet for dem til å trenge inn i huset fantes ikke. Akkurat nå hadde de bare én ting å gjøre, vente inntil det behaget fyren å bli ferdig med oppryddingen. Frank hadde sagt at som regel dreide det seg i høyden om fem minutter, men for Roger virket det som om tiden sto stille. Helvete, for det gjennom ham, hva om bestyreren har bestemt seg for å jobbe overtid? Alt hadde gått greit hittil, men nå merket han hvordan pulsen begynte å øke. Egentlig skulle jeg ikke ha vært med på dette. Egentlig skulle jeg ha vært død. Fremdeles kunne han la være, kaste fra seg hagla og stikke. Skaffe seg mest mulig avstand til Frank og det vanvittige påfunnet hans. Begynne et nytt og bedre liv. Men på hvilken måte skulle egentlig det skje? Holdt han for faen på å glemme at det var nettopp Frank som hadde gitt ham muligheten til å komme seg ovenpå? De stirret hverandre inn i øynene, på hver sin side av døra. Mannen han betraktet var illevarslende mørkkledd, med hagla løftet foran seg. Han måtte huske at slik så han sannsynligvis ut selv også – farlig, truende, ugjenkjennelig – akkurat som på film. Den eneste forskjellen på dem var at Frank var ti centimeter høyere enn ham. Dessuten hadde Frank dobbeltløpet hagle, mens han egen var enkeltløpet. Han holdt hardt rundt skjeftet, og jo hardere han klemte, desto mer dunket hjertet hans. Kom ikke den fordømte bestyreren ut snart?

Så hørtes en lyd, en lyd som overdøvet vindkastene. Den stammet ikke fra rommet bak døra, men fra plassen utenfor. En bil nærmet seg.

Jesus, dette gikk slett ikke etter oppskriften. Også Frank var blitt oppmerksom på motorduren. Roger overlot til ham å finne ut hva som var på ferde, så ham flytte seg for å kikke gjennom åpningen mellom bilen og husveggen. Lisa hadde best utsikt fra baksetet. De kunne ikke se henne på grunn av det opprettstående lokket til bagasjerommet, men hun hadde utvilsomt åpnet døra på klem, for han hørte henne hviske noe. Frank nikket og inntok den opprinnelige stillingen vis-á-vis Roger, ristet svakt på hodet som for å signalisere at det ikke var fare på ferde. Bilens ærend gjaldt heldigvis ikke banken.

I neste øyeblikk hørtes en ny lyd, og denne gangen kom den innenfra. Nesten fjetret betraktet Roger håndtaket i bakdøra da det ble trykt ned. Nå skulle det skje. Nå var de virkelig i gang. Nå var det for sent å trekke seg. Nå skulle de vise hva de dugde til. Det perfekte brekk. Og han som plutselig skalv slik at han holdt på å miste hagla!

Han tok uvilkårlig et skritt tilbake for ikke å få døra i fjeset. Det var Frank som sto på den riktige siden, det var han som så åpningen bli større og større, det var han som måtte ta initiativet.

«Henna i været!» lød det oppskriftsmessig fra ham.

Roger fulgte kvikt etter, forberedt på å møte en forskremt mann med redde øyne. Men i døråpningen befant det seg til hans overraskelse en jentunge i marineblå boblejakke, neppe eldre enn syv-åtte år. Det unaturlig brune fjeset virket mer undrende enn direkte engstelig.

«Pappa, det er noen som vil snakke med deg!» ropte hun.

Frank snudde seg mot Roger og bjeffet: «Hent Lisa!»

Forvirret gjorde Roger som han var blitt bedt om, åpnet døra til baksetet og sa: «Kom igjen. Bestyreren har visst dattera på besøk.»

Lisa trakk øyeblikkelig på seg finlandshetten og hanskene og hoppet ut med adidasbagen i hånden. Da de trådte inn i den smale gangen, sto Frank med ryggen til, og våpenet hans pekte mot jentungen. En tykkfallen mann med halvt gjenknappet frakk dukket opp i en døråpning. Også han var brunbarket i ansiktet – far og datter hadde vel vært på sydentur.

«Henna i været!»

Filialbestyreren etterkom ordren bare nølende, som om han nektet å tro at noe slikt kunne forekomme i hans bank. «Hvis dette skal være en spøk …»

«Nei, du kan ta deg faen på at detta er et ran!» skrek Frank.

Først nå ble jenta skikkelig redd. Hun klynget seg inntil faren og stirret bønnfallende på ham med store øyne.

«Gå inn til mamma så lenge,» sa bestyreren. «Jeg skal ta meg av dette.»

Mamma også? tenkte Roger skremt. Frank hadde forsikret dem om at fyren ville være alene. I stedet holdt brekket på å utvikle seg til et latterlig familiedrama. Han fikk lyst til å trekke seg ut, men bak ham hadde Lisa lukket ytterdøra. Hun hvisket inn i øret hans:

«Følg etter henne, sørg for at mora ikke ringer til snuten.»

Men Frank var allerede på vei, og Roger hevet våpenet mot bestyreren i stedet. Omsider hadde visst denne oppfattet alvoret i situasjonen, for nå holdt han hendene løftet over hodet. Den barske brunfargen hadde forlatt ansiktet, og Roger følte seg mer ovenpå. Fyren var bare en tufs, en liksomkapitalist som fortjente en smekk. Uten selv å si noe foretok han en liten bevegelse med det avsagde løpet, og mannen lystret øyeblikkelig, beveget seg sidelengs inn i naborommet, inn i det kontoret som hadde vindu mot plassen på baksiden. Jesus, hvor lett det var!

Moren, brun i fjeset hun også og iført mosegrønn kåpe, sto klemt inntil et arkivskap med armene beskyttende rundt jentungen.

«Erre enda flere av dere her?» hveste Frank.

Filialbestyreren ristet på hodet.

«Da setter’u i gang og spar opp penga. Hver jævvla krone.»

«Det er ikke store beløpet …»

«Jeg gir faen i småpenga i kassene. Jeg snakker om safen!»

«Gjør som han sier, Jens.» De resolutte ordene kom fra kvinnen.

«Akkerat. Gjør som mora di sier, Jens. Prøver’u å løse ut alarmen, smeller’e!»

Mannen nikket samarbeidsvillig, og det gikk opp for Roger at rene tilfeldigheter hadde gitt dem en uventet fordel. Med kone og datter på besøk våget bestyreren neppe å spille helt. Fra nå av var den vesle familien hjelpeløse marionetter, underkastet dukketeaterets lover. Frank og han trakk i trådene og kunne få dem til å gjøre hva som helst for seg.

«Hvelvet befinner seg i rommet innenfor.»

«Veit jeg vel. Du og jeg ska fløtte oss dit.»

Frank puffet til ham med hagla, og bestyreren skvatt ut i gangen. Lisa fulgte etter med bagen. Roger stilte seg ved siden av vinduet. På grunn av de to ekstra tilstedeværende hadde han fått den letteste jobben; egentlig var det Lisa som skulle ha stått her og holdt utkikk mot parkeringsplassen. Han kastet blikk ut dit med jevne mellomrom, men først og fremst holdt han mor og datter under skarpt oppsyn. Pekefingeren hans lå på avtrekkeren, men han unngikk å sikte direkte på dem. Moren sto urørlig og stirret på ham. Håret hennes virket like solbleket som pikens, men øynene hennes var mørke og sinte. Han gjettet at hjertet hennes i virkeligheten galopperte av redsel. Faktisk banket hans eget ganske kvikt også. Ville hun senere bli i stand til å gi en nøyaktig beskrivelse av den nifse mannen med hagla? Nei, kamuflasjen var så perfekt at den kunne ha skjult hvem som helst. Et par blå øyne inne i finlandshetten røpet fint lite. Selv Lisa, den minste av dem, lignet mest på en anonym kommandosoldat.

Utenfor kjørte en Ford Sierra bort, og et vindkast feide vekk det som var igjen av snø der den hadde stått parkert. Han hørte Frank gi en ordre i sideværelset. Ikke en kjeft kunne ta ham for å være trønder, så flott som han praktiserte vikadialekten. Så begynte jentungen å grine.

«Kommer han til å skyte oss, mamma?»

«Ikke vær redd, Merete, han har ikke tenkt å gjøre oss noe som helst. Stå bare stille, så går det bra.»

«Du sa at vi skulle dra hjem!»

«Snart, Merete. Snart.» Moren løftet hodet og så tryglende på Roger. «Kan ikke hun få lov til å vente utenfor så lenge?»

Han måtte nesten le. Hva faen var det kvinnfolket innbilte seg, at dette var en slags lek? Han svarte ikke, men ristet bestemt på hodet. Understreket avslaget ved å heve våpenet litt. Da trakk hun jenta tettere inntil seg og klappet henne på hodet. Likevel preiket hun videre. Stemmen hennes dirret ikke engang:

«Hvorfor gjør dere slikt mot oss? Har dere ikke tanke for hvordan dette kan ødelegge et lite barn?»

Da dette forsøket ikke slo an, prøvde hun en annen vri:

«Jeg er sikker på at du bare er en ungdom. Du har livet foran deg. Hvorfor spolere mulighetene dine? Du vet like godt som jeg at de fleste som begår ran, blir tatt av politiet og ender i fengsel.»

Kvinnfolket i den grønne kåpen måtte være modigere enn mannen sin, eller hun skjønte ikke hvor risikabelt det var å opponere. Nå var det visst på tide å sette seg i respekt.

«Hvis du legger fra deg geværet, kommer du til å få mildere behandling,» argumenterte hun.

Da ble Roger sint og prøvde å unngå Stomperud-preget: «Hold kjeft, di jævvla tispe!» I hans ører virket det ganske bra.

Det virket på moren også. Hun rykket til og knep munnen sammen, skjønte vel at det var nytteløst med flere bønner. Men hun fortsatte å klappe datteren på hodet. Roger kastet et blikk ut gjennom vinduet igjen. Det forekom ham at vinden hadde løyet litt. Til gjengjeld var det blitt en anelse mørkere. Bare en anelse, men nok til at et par gatelamper var blitt slått på. Han likte ikke situasjonen, ville ha foretrukket å være i det andre rommet, der det skjedde noe, der bestyreren forhåpentligvis hadde åpnet døra til veggsafen. Han måtte stole på at Frank og Lisa fikset det som måtte fikses. Hvor stort ville utbyttet bli? En halv million? En hel? Kanskje enda mer? Kanskje nok til å … Han fór sammen.

En uhellsvanger lyd tok form og begynte å skingre i ørene hans, den verste av alle lyder, den som han innerst inne hadde fryktet å måtte høre. En sirene. Han hadde hørt den i natt også, i drømme. Sirenen fra en utrykningsbil i fart. Den steg hurtig i styrke, skar inn i hodet og tvang kaldsvetten frem på pannen. Purken var på vei. Den dumme filialbestyreren måtte ha trykt på en alarmknapp uten at de hadde lagt merke til det.

Lisa dukket brått opp i døråpningen, men hun falt ikke ut av rollen: «Ser’u no?»

«Nei.»

Som etter en felles innskytelse kastet de begge et blikk mot kona til bestyreren. I likhet med dem lot hun til å frykte sirenen som nærmet seg, og Roger skjønte hvorfor. Hun hadde regnet med at ranerne ville la dem i fred og stikke av så snart byttet var deres; i sitt kvikke hode så hun nå for seg et mulig gisseldrama med uhyggelige konsekvenser for den vesle familien.

Mens Lisa forflyttet seg til vinduet for å kikke ut, sto Roger som lammet, greide ikke å ta øynene vekk fra mor og barn. Egentlig skulle jeg ikke ha vært med på dette. Han krøllet sammen tærne idet lyden steg til et øredøvende crescendo.