Erik Fosnes Hansen

Falketårnet

Erik Fosnes Hansen

Falketårnet

Til Reidun Iversen

Innledning

HANDLINGEN I DENNE romanen er lagt til høsten og vinteren 1229–30. Stedet er Syd-Tyskland, et sted i Schwaben, ved Neckar eller Donau eller en av sideelvene til disse. Vi befinner oss i det tysk-romerske keiserrike.

Byen eller borgen Falkenburg eksisterer ikke i virkeligheten, men er et oppdiktet sted, satt sammen av elementer fra flere len i området. Videre har ingen av bokens hovedpersoner levd, med unntak av astrologen Michael Scotus. – Både med hensyn til sistnevnte, og til andre historiske personer det refereres til i boken, har jeg tatt meg et par små, dikteriske friheter.

Året 1229 vendte keiser Fredrik IIs «bannlyste» korstog tilbake fra Syria efter å ha inntatt Jerusalem uten blodspille. Av politiske og andre grunner intrigerer pave Gregor IX sterkt mot Fredrik II, og har satt ut et rykte om at korstoget er strandet og keiseren er død, henholdsvis gått over i de vantros rekker. Pavestolen har også lyst Fredrik II i bann, og søker å så splid mellom ham og de tysk-romerske vasaller og fyrster. Og bannstrålen står ennå ved makt høsten 1229.

Disse historiske fakta står på ingen måte sentralt i boken, hvis egentlige handling godt kunne ha vært lagt til en annen tid og et annet sted. Av samme grunn er ikke Falkenburgs geografiske beliggenhet nøyaktig angitt: Jeg har ikke ønsket å skrive en historisk roman i ordets direkte forstand; altså at man i romans form behandler en historisk hendelse. Imidlertid kan det være greit å ha de nevnte kjensgjerninger for øye under lesningen.

Jeg har nesten konsekvent brukt ordet Falkenborg i stedet for det tyske Falkenburg. Dette for å fremme forståelsen av at det er en borg det her dreier seg om, og ikke en by, slik vi så ofte tenker på i forbindelse med tyske stedsnavn som slutter på -burg.

Videre dukker ordet avrette opp i teksten fra tid til annen i forbindelse med dressur av jaktfalker. Å avrette en falk betyr ikke at man fullbyrder dens dødsdom, men rett og slett at den blir dressert til å ta bytte på kommando. Ordet dressur har imidlertid mer med hunder og sirkuselefanter å gjøre, og er således ikke på sin plass her.

Oslo i februar 1985
Erik Fosnes Hansen

Amor Fati

Elsk din Skjebne

Schwaben, senhøstes 1229

Hånden

I

DET GIKK MOT VINTER. Ennå lå markene bare. Men frosten hadde allerede vært over lenet noen netter og liksom trukket liv og farve ut av skogene og markene som strakte seg i alle retninger rundt Falkenborg. I alle borgens vindusglass vokste rimrosene hver natt, og om morgenene var gress og trær helt hvite. Langsomt stivnet landskapet til, og alle farver tok noe av kulden opp i seg.

Det blåste ikke. Fra skorstener og ljorer steg tynn, blålig røk rett til værs. Nå trådte kulden ned på jorden. Og med kulden fulgte stillheten.

Slik ventet alt på sneen.

Gutten Wolfgang stod på Nordmuren, lent mot et brystvern. I svelget under seg hørte han skrikene fra falkene, som svang seg nedover mot elven i store ringer. Det stod et gufs av kulde og vind opp fra dypet, men Wolfgang enset det ikke. Blikket hans var rettet mot skogene i nordvest, men øynene stod frosset i ansiktet hans; som om tankene fløy med fuglene, og han ikke så det han så.

Han kunne stå lenge slik, helt urørlig – i timevis. Kulden gjorde ham ingen ting.

Han var tilfreds med at han også i år hadde fått flyttet sine kvarterer hit opp til Nordtårnet for sommeren. Muren her var aldri bevoktet, ikke engang ved nattetid. For intet dødelig menneske kunne komme seg opp fra elven, opp langs den steile fjellveggen og derefter opp den høye muren. Her var altså ingen vakter – og heller ingen andre mennesker kom hit opp, med visse, sjeldne unntak. Derfor var det stille og fredelig her oppe, og han var så godt som uforstyrret sommeren igjennom. Dette var Wolfgang takknemlig for. Og slik var sommeren den beste tiden å leve.

Nå stod imidlertid vinteren for døren, og han visste at de kom til å prøve å få ham ned før sneen kom: At han på ny skulle flytte ned i skyggen mellom husene og murene. Ned til dem.

I ganger og saler, i borggården og i porthvelvingene – overalt der nede rådet en slags klam innestengthet, en os av mat og røk og ekskrementer; samt et evig surr av stemmer og lyder som knapt stilnet om natten.

Han forsøkte å forestille seg hvorledes det ville være å flytte ned og leve sammen med dem i de neste fire, fem månedene. – Nå, efter den lange, stille sommeren med himmelen og solen like utenfor tårnvinduet.

Bare tanken gjorde det vanskelig å puste.

Her oppe var han fri som falkene i tårnet. Falkene var de eneste levende vesener han brydde seg om. Han eide fire stykker, og hver eneste dag trente han dem og lot dem leke: Lot dem fly fra muren og opp under skyene, stupe ned mot elven og vende tilbake. Om og om igjen. Han ble aldri trett av å se dem i flukt. Innimellom snakket han med dem.

Han brukte all sin ledige tid på rovfuglene. Avrettingen var vanskelig, og de krevet mye stell. Og han ville ikke ha hjelp med dem.

Denne sommeren hadde han nesten ikke snakket med andre mennesker enn sin huslærer, en aldrende gråbror ved navn Sebastian. Og selv til ham hadde Wolfgang innskrenket seg til å si bare det aller nødvendigste. Han hadde fått en ny falk nå på vårparten, og den hadde krevet mye oppmerksomhet.

Det ante ham at Fader Sebastian syntes han var nokså vanskelig å ha med å gjøre.

Nesten hver dag gikk han turer langs murene. Og ofte dro han ut i skogen med et lite følge for å la falkene jakte. Spurte ledsagerne ham om noe på slike turer, svarte han med nikk og håndbevegelser, minst mulig med ord. For i samvær med mennesker trakk han seg unna, vaktsomt. Og hele tiden var øynene hans merkverdig fjerne, men allikevel skarpe på samme tid.

Han skremte folkene, han visste det godt. Han hadde nok sett dem peke og hviske når han red gjennom landsbyen på vei til jakt, med alle fire falkene fritt omkring seg; på skuldrene eller salknappen. Han brød seg ikke om å ha dem i rem eller bur. Også på borgen hvislet det av lavmælt sladder, de trodde han ikke merket det.

Ja, de hvisket og pekte. Men han brydde seg ikke mere om dét enn om alt annet som foregikk der nede, i skyggen av murene.

Selv bodde han høyest oppe på borgen, mellom jorden og stjernene et sted, akkurat som rovfuglene. Selv ikke det store vakttårnet pekte så høyt mot himmelen. Om det var vindstille ellers i lenet, blåste det alltid her oppe.

Noen ganger om morgenene lå til og med tåkebankene lavere enn Nordtårnet.

Det forundret ham og gjorde ham svimlende ør og lykkelig å se de gråhvite tåkeflakene ovenfra mens solen skinte på dem.

Han kalte på fuglene, på alle fire. Én efter én kom de ned fra lufthavet med de klagende skrikene i strupen: «Kee-a! Kee-a!» Han fulgte dem med øynene og laget små lyder med munnen efterhvert som de landet. På høyre hånd hadde han falkonérhansken i hjorteskinn, og med den tok han fuglene imot. De trengte noe å gripe i når de landet. Ellers brukte han ikke hansken så meget, for han likte å kjenne klørne og de varme fjærene helt inn på huden. Noe sa ham at det var riktigere slik.

Forsiktig strøk han munn og nese mot en av de vakre, hjertehamrende kroppene, og fuglen gjengjeldte kjærtegnet ved å bøye seg inn mot ansiktet hans. Det var den ene av dem som ennå ikke hadde fått noe navn, den nyeste. Det var en nesten utvokst ungfugl, en vandrefalk – ennå mørkebrun på vingene og spraglet på undersiden. Den var meget vakker, og da han første gang fikk se den nå i vår, hadde hjertet hans gjort et plutselig hopp. Fra den omreisende fuglehandleren fikk han ikke riktig greie på om den var fanget på trekk eller i redet, men meget kunne tyde på at den var tatt på trekket, for den hadde vært vrien å avrette, og fremdeles kunne den være egensindig og vanskelig. Det var gjerne slik med fugler som hadde levd en stund i frihet før de ble fanget. Men den lovet svært godt som jeger, han hadde hatt den med på jakt noen ganger denne sommeren, og den hadde en kraft i nedslaget og en hurtighet som de andre tre manglet – de var alle tre redefugler.

Hvordan det nå var – ennå manglet den navn.

Dette med navn var ikke så enkelt. Det var nemlig ikke bare å finne et hvilket som helst navn og sette på fuglen. Han måtte gi den dens rette navn, og det var vanskelig. De andre tre het Fønix, Serafim og Alexander, og han hadde gått lenge og grublet for hvert av disse navnene. Og hvert av dem stemte, både i klangfarve og betydning, svært så godt på de tre, syntes Wolfgang.

Han følte at han snart ville komme på det nå, at et godt navn ville dukke opp i ham, slik som en fisk vaker i et stille vann. – Eller kanskje riktigere: Slik en falk stuper fra luften.

«Hva er det du heter for noe, min venn?» hvisket han med nesen inn mot falkens fjær. «Fader Sebastian, kanskje?» Fuglen så skarpt og misbilligende på ham. «Ikke det, nei.» Wolfgang smilte og lot falken nappe ham i håret. «Finner du noe der oppe, du falk?»

Med en ledig hånd strøk han den over ryggen og vingene. Stadig gikk den samme sitrende følelsen av liv og vellyst gjennom ham, like sterkt som første gang han hadde holdt i en jaktfalk, for nesten fire år siden. Han var ti år den gangen han fikk Fønix.

Nå var han tretten. Og efter at han fikk Fønix, hadde alt vært annerledes, og livet var blitt fylt av en ny mening. De andre falkene var kommet til efterhvert. Det fikk klare seg med fire, sa onkelen.

Wolfgang for sin del kunne godt tenke seg å fylle hele tårnloftet med falker, men innså at det ikke lot seg gjøre.

Onkelen, ja … Og på ny begynte tankene å fly.

I det Herrens År 1226 førte keiser Fredrik II krig mot det lombardiske bystatsforbund. Til dette trengte han menn. Ridder Henrik av Falkenborg var én av dem. Han dro over Alpene efter å ha overlatt sin borg, sitt len og sin hustru og lille sønn i sin brors varetekt.

Senere kalte Keiseren sine menn til korstog for å innfri sitt løfte om å innta Den hellige stad. Ridder Henrik ble med i korstoget, for han var en stor sverdsvinger og glad i felttogslivet.

Under det første felttoget i Lombardiet, og under forberedelsene til korstoget, sendte han brev hjem til Falkenborg. Ikke alle kom frem, for borgen lå uveisomt til, et godt stykke unna de viktigste hovedveiene nordover. Dessuten var det uroligheter. Heller ikke brevene fra borgen tilbake til Ridder Henrik var trygge for å komme bort. Og slik var det at ridderen aldri fikk vite at hans hustru var død kort efter at han var reist avgårde. Efterhvert opphørte brevene å komme fra Ridder Henrik. Og i lang tid hadde ingen visst hvordan det var gått med korstoget. Men det løp de underligste rykter, fra Roma og andre steder. Ryktene fant også veien til Falkenborg.

Og Wolfgang var riddersønnen, arvingen, og den egentlige herre til Falkenborg nå som faren var borte. Onkelen, Fredrik, hadde hele tiden vært slottsforvalter.

Wolfgang husket godt hvordan moren døde, på selveste langfredag. Skjærtorsdag hadde hun følt seg uvel, midt under feiringen, og hadde gått til sengs. Langfredag morgen hadde hun våknet med voldsomme ryggsmerter, og ved middagstid var hun død.

Wolfgang kunne ennå gjenkalle alt som hadde skjedd på denne lengste av alle formiddager.

Ikke fordi han hadde følt seg særlig sorgtung der og da, for det hadde han underlig nok ikke. Heller ikke fordi moren hadde talt meget og alvorlig til ham mellom smerteriene; om hvordan han måtte ta seg i vare og innrette seg og føre seg, nå som han ble alene. Han la knapt merke til hva hun sa i øyeblikket.

For når Wolfgang tenkte tilbake på morens dødsdag, var det noe ganske annet han hadde for øye, noe som den gang helt hadde overskygget at moren forlot ham. Først efterpå kom sorgen.

Han hadde sett Døden.

Han hadde følt at den var i rommet, sett hvordan den slo ned i morens kropp og trakk alt liv ut av henne på noen ganske få timer. Han husket at hun var blitt meget blekere enn han trodde det gikk an å bli – og han husket ennå den store angsten som ansiktet hennes gjenspeilte da dødsøyeblikket endelig kom. Han husket kaldsvetten som de stadig måtte tørke vekk fra ansiktet og hendene hennes. Og hele tiden ynket hun seg svakt, svakt, og den lille krøllen av gyldent hår i pannen hennes var mørk av fuktighet. De vakre øynene var slørete og blanke.

Og så, med en voldsom kraftanstrengelse trakk hun inn en mengde luft som liksom ble igjen inne i henne. Og han husket at blikket brast som et vannspeil når en sten kastes i og gjørme hvirvles opp fra bunnen.

Hele tiden hadde han sittet et lite stykke vekk fra sengen, i et hjørne ved vinduet mens han bet seg i leppen. Jo, det var døden som var i rommet, og Wolfgang visste ikke hvor han kjente den fra. Han kunne ikke begripe at ingen annen – kanskje med unntak av moren – så at den Fremmede var til stede. Dødens nærvær var nesten fysisk ubehagelig, den lå som en skygge, en røk mellom menneskene i rommet.

Moren hadde kalt på onkelen da hun skjønte at det gikk mot slutten. Og slottsforvalteren hadde knelt ved sengen og sverget at han skulle ta vel vare på Wolfgang til Ridder Henrik kom tilbake.

Så hadde moren begynt å ralle, hodet falt bakover, og hun ble liksom meget eldre på én gang. Øynene hennes ble fylt av angst: Det var noe eller noen som satt overskrevs på henne og stirret henne inn i øynene med et forferdelig blikk ingen annen kunne se.

Så var alt over, og Fader Sebastian hadde lest velsignelsen. Med ett var det blitt meget lettere i rommet, den Fremmede var der ikke lenger, og virkeligheten ble som før.

De måtte bære Wolfgang til rommene hans den eftermiddagen.

I tiden efterpå var det én tanke som opptok Wolfgang meget: Hva skjedde hvis faren ikke kom tilbake? For såpass hadde han allerede lært, at i krigen er det mange som må dø. Hva hvis faren var en av dem?

I begynnelsen hadde denne tanken gitt ham angst om nettene, og han måtte ha brennende lys inne hos seg. Senere hadde han lært å mestre den, men ennå kunne han merke den hver dag, som en slags murrende smerte innenfor brystet et sted. Og ennå kunne tanken på at han var blitt alene få det til å snøre seg sammen i halsen på ham.

Selvfølgelig hadde han jo hele tiden hatt onkelen og tanten, men han hadde bestandig opplevd dem som litt kalde og fjerne, noe ved dem gjorde ham litt redd, uten at han riktig skjønte hvorfor.

Efter morens død gikk han for seg selv uten noen å snakke med, mens han tenkte på det underlige han hadde sett og på at han var blitt alene. Han likte ikke å tenke tilbake på den tiden.

Men så hadde han fått den første falken, og han var ikke lenger alene på samme måte. Tiden som fulgte var helt fylt av tankene på falkene og jakten, og alt annet var uvedkommende. Han deltok ikke lenger i de ridderlige øvelsene han så smått hadde begynt på efter tannfellingen. Og bare med uvilje fulgte han ennå med i Fader Sebastians undervisning. Onkelen hadde latt ham slippe kroppsøvelsene, det hadde gått lett. Stille hadde onkelen latt ham få gjøre som han selv ville. Og det var onkelen som hadde skaffet ham den første falken – sannsynligvis for at han skulle ha noe å ta seg til og ikke drukne seg i triste tanker. Jaktfalker var dessuten godt å ha på borgen, mente onkelen.

Slik hadde Wolfgang bare vært opptatt med falkene de siste tre, fire årene. Men denne sommeren var tankene på faren og korstoget kommet nærmere igjen. For saken var at like over jul ville Wolfgang være fjorten år, myndig, og dermed lovformelig herre på borgen. Hva dette egentlig ville innebære, hadde han ikke den minste anelse om. Og det undret ham endel at onkelen aldri snakket med ham om dette, og aldri nevnte myndighetsdagen med ett ord – som om han hadde glemt at den nærmet seg. Onkelen lot ham være alene med falkene, slik han alltid hadde gjort.

Wolfgang husket sin far, Ridder Henrik, som en stor og mørk mann med skjegg, som av og til løftet ham høyt opp i været, men som ellers lot ham i fred, stort sett. Han husket faren som snill på et vis, mild i øynene og tenksomt, nesten usynlig smilende. Det hvilte en stor ro over Ridder Henrik, og Wolfgang hadde inntrykk av at faren hadde tatt alt helt, helt på alvor. Ingen ting var for liten. Og allikevel var faren ofte langt borte og åndsfraværende, selv når han var i de små tingene. Det bodde så mange tanker i faren.

Onkelen var annerledes i det at han var kjøligere og forsiktigere, og langt stillere enn ridderbroren. Mens farens ansikt speilte latter og fakkelskjær, turneringer og løyer, speilte onkelens ansikt … Wolfgang visste ikke hva. Det var stillhet i onkelen. Hvis farens ansikt speilte tingene, menneskene, så var jorden i onkelens ansikt. De tunge åkrene og markene, den brune leirjorden.

Wolfgang unngikk sin onkel. Og han følte at onkelen også unngikk ham, føyet ham. Han fikk nesten alltid viljen sin. Som nå dette med å flytte opp til Nordtårnet for godt. Han var sikker på at onkelen kom til å la ham få gjøre det.

Wolfgangs mor hadde vært yngste datter av en greve fra Lothringen. Wolfgang hadde ikke særlig forstand på det, men man hadde sagt ham at hans mor hadde vært en fager kvinne. Da han var ganske liten, var hun det vakreste han visste, og han hadde spekulert en hel del over hvorfor den lyse kvinnen i kjole og slør hadde dødd så brått den gangen.

Alle damene, der nede mellom murene, kalte det for hjertesorg, og en stedlig trubadur hadde laget et lied om hvorledes hennes hjerte brast på Herrens lidelsesdag. Fader Sebastian var imidlertid av en annen oppfatning.

«Det er beltet som gjør det,» hadde han forklart Wolfgang. «Det forgifter blod og innvoller, og de fleste dør hvis det ikke taes av i tide.» Den gamle munken hadde en besynderlig forkjærlighet for slike samtaleemner.

Wolfgang fant både damenes kvidder om hjertesorg, trubadurens sørgmodige vise og Fader Sebastians beltesnakk avskyelig. Han snakket heller med falkene.

De skjønte noe av det hele, nemlig. De var lik døden; utallige ganger hadde han sett dem stupe ned over byttet og slå livet ut av det med et eneste, uventet hugg.

Om kveldene pleide han å liste seg opp til dem efter at det var blitt mørkt, og sitte der oppe under takbjelkene og tale med dem, helt til tankene ble usammenhengende og øynene fulle av sand. Først da tok han farvel og krøp ned trappen til tårnkammerset sitt. Og han visste godt at falkene aldri sovnet før han var gått ned. Det å tale med falkene var Wolfgangs store, lykkelige hemmelighet.

Nå var det nesten vinter, men han var fast bestemt på å holde seg her oppe selv om det ble sprengkaldt. Det var ildsted i alle rom – her måtte ha bodd folk før om årene – og han tenkte på å flytte falkene ned i rommet ved siden av sitt eget; det lille som bare inneholdt et stort bokskap og som ellers ikke ble brukt til noen ting. Der ville det være passe varmt.

Og så kunne han ligge med døren på klem og tale med falkene til han sovnet.

Tanken på å tilbringe vinteren på en slik måte, her oppe under stjernene, fylte Wolfgang med en usigelig glede.

Lykkelig kysset han den Navnløse, snudde seg vekk fra muren og gikk inn, med falkene om seg som et skrud av brusende fjær.

Han merket ikke at han ble iakttatt. Fader Sebastians ansikt skottet bort på den smekre skikkelsen gjennom et tårnvindu på Vestmuren.

Så gned munken seg eftertenktsomt over haken og gikk trappene ned.

II

«Hva er det egentlig han holder på med der oppe?» Herr Fredriks ansikt var mørkt og irritert.

Fader Sebastian kjente som vanlig det lille stikket av angst inne i seg når han stod foran Herr Fredrik. Det var noe ved ham som gjorde munken urolig, mer og mer var det blitt med årene, uten at han nøyaktig kunne si hva det var som skapte denne merkelige angsten. Fader Sebastians nese oppfanget en tydelig, sursøt dunst av het vin. Han kjente uroen helt ned i knærne, og det stakk langs skuldrene og under armene.

«Han er som vanlig,» begynte munken, litt stivt. «Han går langs murene for seg selv. Og leser med meg på formiddagene.»

«Og er dét alt I er kommet til meg for?» Herr Fredrik så hånlig bort på ham, de begynte begge å kjenne disse samtalene nå. Hele denne sommeren hadde munken med jevne mellomrom kommet til Herr Fredrik for å tale med ham om gutten. Og samtalene forløp på et ganske bestemt vis. Munken begynte unnvikende, fikk frem noen ord om at Wolfgangs utvikling var alt annet enn ønskelig, men uten helt å få frem det han virkelig hadde på hjertet. Herr Fredrik hadde først hørt oppmerksomt på ham, siden mer og mer utålmodig og irritert. Innholdet i samtalene kunne variere, men som oftest var det én ting som uunngåelig ble trukket inn i diskusjonen.

«Jeg går ut fra,» begynte Herr Fredrik, «at I som vanlig er kommet til meg i anledning av falkene. Jeg vet meget godt at det blir skravlet endel blant folkene om sortekunster og desslike. Er det kommet Jer for øre på ny, Fader?»

«Vel, herre … I vet jo at falkene alltid har bekymret meg ganske meget, og da særlig nå det siste halvåret. Efter at han flyttet – dit opp, og efter at han fikk den siste fuglen. Han trener dem hele dagen, til å fly og jakte og – drepe.» Munken holdt inne.

«Dette har vi talt om mange ganger, Fader. Jaktfalker er godt å ha. Vil I så for én gangs skyld forsøke å fortelle meg hva det er som bekymrer Jer slik?» De siste ordene kom i et særdeles trett og tirret tonefall.

Munken følte på ny at det begynte å stikke langs armer og skuldre. Han visste at han måtte være svært fuktig i håndflatene nå. Han samlet seg:

«Med all respekt, herre … Det er ikke så meget falkene det her dreier seg om, som den virkningen disse fuglene har på gutten.» Herr Fredrik så interessert på ham: Dette var nytt.

«Så?»

«Ja, jo. Han har et lag med disse fuglene som jeg aldri har sett make til. Som I vet holder han dem ikke i rem eller bur, men lar dem fly fritt. Og de lystrer ham! Jeg vet ikke – har I selv sett og tenkt over dette, Herr Fredrik?»

«Nei,» løy den andre. «Jeg har kanskje ikke fulgt godt nok med i min brorsønns utvikling. Men så må jo Fader huske at jeg har en borg og et len å bestyre. Jeg har overlatt både hans utdannelse og hans sjelelige ve og vel til Jer, Fader.» Herr Fredrik falt i taushet. For sannheten var at falkene og den unge gutten hadde opptatt ham over all forstand i flere måneder nå. Men dette kunne han ikke innrømme for den gamle. Han hadde sine grunner.

«Jeg har overlatt alt dette til Jer, Fader. Jeg trodde han var i gode hender,» sa Herr Fredrik med eftertrykk.

«Ja, herre …» begynte munken, som nå pustet ut. Han hadde for én gangs skyld fått samtalen på gli dit han ville. «Det er bare dét,» fortsatte han, «at jeg nå kommer til Jer, Herr Fredrik, guttens formynder og verge, for å underrette Jer om en rekke ting ved guttens utvikling som …» han trakk pusten «… som slett ikke er ønskelige for den kommende herre til Falkenborg.»

«I har da kommet ganske ofte til meg i det siste uten å få sagt noe særlig mer enn nettopp dette,» bemerket Herr Fredrik spisst.

«Jo, det er så, men jeg ber: La meg få fullføre.» Da Herr Fredrik nikket og lente kinnet mot håndflaten, fortsatte munken:

«At gutten er en dyktig falkejeger og flink med fuglene er bare prisverdig. Men det går for langt! Han taler med dem! Flere ganger har jeg overrasket ham i lavmælte samtaler med fuglene, og hver gang har han holdt inne med én gang han har sett meg. Og efterpå har han sett underlig skyldbetynget ut, som om han var blitt grepet i en hemmelig synd. Og nå i sommer har han vært meget mer sammen med falker enn mennesker! For å si det rett ut som jeg føler og tror, herre, så frykter jeg …» munken tok sats: «Så frykter jeg at han snart blir til en falk selv, herre.»

Nå var det sagt, det han hadde båret så lenge. Han kikket spent på slottsforvalteren. Da han ikke så tegn til forandring i ansiktet, fortsatte han:

«Jeg frykter at han er i ferd med å bli gal, herre. Underlig har han alltid vært, som I meget vel vet, og jeg tror at falkene fordunkler hans sinn ytterligere. I må betenke at han er myndig over jul, på Hellig Tre Kongers Aften, og hva vil skje da? Da er jo han den egentlige herre på Falkenborg, og ikke I, herre …» Dette siste kom meget lavt, nesten bedende.

Munken iakttok Herr Fredriks ansikt. Et kort øyeblikk var han like uberørt, kanskje en anelse interessert og bekymret, slik munken hadde håpet. Herr Fredrik hadde vist gutten påfallende liten interesse i lang tid. Kanskje han nå endelig …

Men i neste øyeblikk forandret slottsforvalterens ansikt seg i den grad at det var skremmende å se. Desto mer skremmende var det fordi munken minst av alt hadde ventet en slik reaksjon fra den rolige og praktiske mannen som hersket over borgen og lenet.

Herr Fredrik lo. Ansiktet hans sprakk opp i en lattergrimase, og han la seg tilbake i stolen og lo så han hylte.

«En tomsing! En tomsing til herre på Falkenborg! En – en galning!» Han lo så det knirket i stolen, han lo så det gjallet under taket. Han lo og lo, og munken, som overhodet ikke hadde ventet seg dette, bet seg i leppen.

Utenfor dørene stanset folkene opp og lyttet forskrekket. Det kunne da ikke være den stille og fornuftige Herr Fredrik som lo slik? Men stemmen var ikke til å ta feil av.

Til slutt roet han seg ned og lente seg fremover. Munken så engstelig på ham. Til slutt sa han, så surt han turde:

«Herr Fredrik, med all respekt: Ordet tomsing er vel litt i sterkeste laget. Unge Herr Wolfgang er meget lærenem, og det er intet i veien med de resultater han oppnår under studiene.» Munken følte en plutselig trang til å ta gutten i forsvar. Derfor sa han: «Dessuten – det å tale med dyrene regnes av mange for å være et tegn på stor hellighet.» Fader Sebastian var fransiskaner og burde vite hva han snakket om på dét punktet.

Herr Fredrik så på ham med åpen munn et øyeblikk, som om munken skulle ha forvandlet seg til et merkelig dyr for øynene hans. Så slo han latterdøren opp på ny:

«Stor hellighet! Det er det beste jeg har hørt!» Herr Fredriks kropp ristet voldsomt under det nye latteranfallet. Han forsøkte å si noe mer om saken, men ordene druknet i de buldrende latterhikstene.

Brått ble han alvorlig, og han reiste seg halvveis opp i stolen med en sint bevegelse.

«Men han snakker med fuglene? Hva? Hva!?» Han fór opp mot munken. «Jeg skal si deg én ting jeg, min gamle, kjære huslærer: Å tale med fugler er galskap! Som I selv nettopp påpekte! Haha! Taler med fuglene!» Han spyttet ordene ut. «Alle som taler med fugler er tomsete!» sa han, med eftertrykk. Så lo han igjen den ubeherskede, hysteriske latteren som gjorde ham fremmed for munken.

Fader Sebastian kjente seg støtt og temmelig utav seg. Et bilde av en mann i munkekutte med armene løftet, ute på en stor, gylden hveteåker, gled et øyeblikk gjennom ham. Mannen med de løftede hendene var fillet kledt, og det fløy kråker og skjærer omkring ham. Sollyset der ute på åkeren var sterkt, nesten hvitt.

Fader Sebastian følte en sterk trang til å gråte, for første gang på svært lenge.

Men han behersket seg, og den voksaktige munkehuden under øynene var like tørr. Uten videre snudde han seg for å gå. I sitt stille sinn bestemte han seg for aldri å bringe dette på bane overfor Herr Fredrik igjen. Så kom han på noe.

«Det var forresten én ting til …» sa han og så bort på den latterristende skikkelsen. Herr Fredrik forekom ham å være meget frastøtende nå. Hvor var det blitt av den lyse gutten som pleide å gå turer med ham om somrene, en gang for lenge siden? Han som gjemte padder i lærerens skap?

Han så bort på den andre. Det hadde holdt hardt å venne seg til å kalle ham «herre». Overfor Ridder Henrik hadde han kunnet si «gutten min» eller noe slikt, selv når det var andre til stede. Men Fredrik, han skulle værsågod bli tiltalt «herre» av sin gamle lærer.

Fader Sebastian begrep ikke det helt. For i grunnen hadde han satt mest pris på Fredrik av de to brødrene. Fredrik var mere følsom enn eldstebroren, som var nokså uvøren. Dessuten var Fredrik langt den flinkeste på skolebenken. Munken husket at de hadde talt meget sammen og hatt det fint, de to, når de gikk turer om eftermiddagene den gang. Henrik var sjelden med dem, han hadde alltid annet fore, og syntes ikke det var særlig spennende å samle urter. Og i grunnen trodde munken at Fredrik hadde likt best at det bare var de to.

Han hadde ikke vært noen djerv gutt, Fredrik. Ingen hardhaus. Men han hadde hatt en svært vakker guttestemme, husket munken og så på den leende mannen foran seg. Det var ikke stort å se av den Fredrik nå, som kunne synge Kyrie vakrere enn noen annen i lenet. Håret var mørknet, og han hadde fått en litt skingrende, ustø stemme. Det der med stemmen var forresten bare hørlig når han talte høyt, eller lo, som nå.

Men så var det jo skjedd mange ting siden den gang …

«Det var én ting til …» begynte munken på ny, men den andres latter var ikke til å trenge igjennom, og munken ble igjen fylt av vemmelse.

Han hadde syslet endel med tanken på at et eller annet sted, dypt begravet inne i Fredrik og ham selv og sikkert i alle andre, var det en liten gutt med skrubbsår og silkebløt hud. Når han betraktet Fredrik nå, fikk det ham til å tvile ørlite grann på tanken. Men på den annen side, hvis man så på ham selv, en gammel, rynkete munk, ville da noen tro at han en gang hadde vært den beste gutt i sin landsby til å løpe om kapp?

Munken slapp tanken, for over Herr Fredriks ansikt fór nå og da en skygge av noen han hadde kjent, for mange år siden. Nå og da viste gutten Fredrik seg i ansiktet, og Fader Sebastian ble underlig til mote av å se på det: Det var som å se små glimt av den stien de pleide å gå nedover til vannet for å samle inn urter og blomster, han og Fredrik. Det gav Fader Sebastian ny lyst til å gråte, men han strammet ansiktet og så på den andre, som nå var roligere. Munken kjente en dyp uro i brystet.

«Det var en liten ting til … Jeres brorsønn har sagt til meg at han vil tilbringe vinteren oppe i Nordtårnet. Det vil si: Sammen med fuglene,» la han til.

«Sammen med fuglene?» Herr Fredrik så stadig ubehersket munter ut, og ansiktet hadde ennå denne vare, forsvarsløse skyggen ved seg, men det var kommet til et drag av noe desperat over ham.

«Ja – herre,» sa munken mutt. Han følte ingen trang til å utdype temaet nærmere.

«Gud hjelpe meg,» sa Herr Fredrik. «La ham nå bare gjøre det, hvis han har lyst.» Han begynte å le igjen: «… sammen med fuglene! Det er det beste jeg har hørt!»

Fader Sebastian bukket lett, og gikk langsomt mot døren mens han hele tiden skottet bakut på den leende mannen ved ildstedet. Hjertet hans var fylt av angst.

For Fader Sebastian hadde sett formørkede sinn før.

Fredrik von Falkenburg gned seg urolig langs neseryggen da munken var gått. Han smålo hele tiden for seg selv. Nå hadde tanken og dens fulle rekkevidde gått helt opp for ham: Gutten var blitt gal! Å, du Hellige Skaper: Gutten var blitt gal!

Han fant tanken underlig velbehagelig og lente seg fornøyd tilbake i stolen mens han kikket inn i ilden. Av og til tok han en ny slurk av vinen. Han lo fremdeles, men lydløst nå.

Mens han satt slik, fór mange tanker gjennom ham. Først tenkte han på samtalen med den gamle munken nå nettopp.

Han var egentlig irritert på seg selv fordi han hadde begynt å le så plutselig og voldsomt. Men det hadde ikke latt seg stoppe, for for én gangs skyld hadde munkens ord liksom rørt ved en meget dyp og lite brukt streng i ham.

For det var slett ikke riktig at han ikke tenkte meget på gutten. Tvert imot, tanken på Wolfgang og falkene hans hadde kommet over ham oftere og oftere i den siste tiden. Og hver gang hadde han forsøkt å skyve dem bort. Men nå lot de seg ikke stoppe lenger, og var her med full kraft, for første gang på lenge. Og det måtte Herr Fredrik le av.

For han hadde kjent Hånden i seg, og det fikk ham alltid i merkelig godt humør.

Første gang han hadde følt Hånden for alvor, var den dagen Ridder Henrik reiste. Han husket det som det skulle vært dagen før.

Det var tidlig vår, under himmelen sang fuglene vinteren ut. Skogene og markene var blitt lysegrønne av skudd; de svevet liksom i vårlyset.

Skjebnen hadde villet det slik at det nettopp var på den nordlige muren at han og broren hadde tatt avskjed – nettopp der hvor gutten og falkene nå bodde.

Dypt under dem gikk elven i sprang og kast, langt over sine bredder. Himmelen var lyseblå og gjennomsiktig.

Først hadde de snakket om det kommende felttoget. Hvor lenge det kunne tenkes å vare, og om praktiske sider ved forvaltningen av borgen, nå som Ridder Henrik reiste. Så hadde de falt i tanker begge to, og sett utover landskapet, hver for seg. Det var et fredelig len. Vakkert og fruktbart. Det var som om elven tok noe av den store stillheten fra fjellene med seg og vannet markene med den. Nå gikk alt dette over i Fredriks hender, i det minste til broren kom tilbake.

Med ett så Henrik sterkt og inntrengende på ham.

«Wolfgang er ingen lett gutt å ha med å gjøre. Helt annerledes enn du og jeg da vi var små – hva?» På dette tidspunkt var Wolfgang ni år gammel. En sky og annerledes gutt som gikk meget for seg selv. Og det var jo ingen andre barn her heller, som han kunne leke med.

Fredrik hadde nikket bekreftende – Wolfgang var ingen lett gutt. Han visste nok om de vonde nettene gutten kunne ha, når ammen hans måtte sitte ved sengekanten og være hos ham natten igjennom fordi Wolfgang var redd for mørket. Han nikket: Det var i sannhet et underlig barn. Montro hvordan han ville bli som ridder – om han dugde til det i det hele tatt?

«Jeg vet ikke hvorfor og hvordan han er blitt slik,» fortsatte Henrik. «Men han er arving til borgen og lenet, og jeg er meget glad i ham. Og han kommer til å bli vakker – svært vakker – når han blir litt eldre. Kan du huske hvordan småjentene … da vi var unge?»

«Ja, jo …» De måtte begge le. Mest Henrik. Så ble ridderen alvorlig igjen, og fortsatte:

«Jeg vil at du skal passe på ham. Passe riktig godt på ham. Sørge for at han får utdannelse og kunnskap. Ja, ved Gud – han skal kunne skrive mer enn bare navnet sitt. Ikke som jeg, hva Fredrik?» Fredrik nikket stumt.

«Videre,» fortsatte broren, «videre vil jeg at du skal sørge for at han får sin rett. Du må huske på, at når jeg er reist, er det faktisk Wolfgang som blir herre på borgen, formelt sett, selvsagt. Og hvis noe skulle skje – hvis felttoget trekker ut eller blir mislykket – eller om jeg blir borte, så er Wolfgang myndig om fire år. Fire år, Fredrik.» Han sa det meget inntrengende. Så vendte han seg ut mot markene igjen.

Fredrik nikket på ny. Han følte hvordan stenmassene under ham liksom dirret svakt, som om det var noe som rørte seg i det dypeste av borgen.

Og i det samme, i et sugende, sort øyeblikk, var Hånden over ham for første gang. Og det var en uhyggelig opplevelse. For i dette øyeblikket fikk han en sterk forutanelse om hva som kom til å skje på borgen mens broren var borte. Og tanken på dette fikk ham til å lene seg hardt mot brystvernet mens han stirret hjelpeløst utover landskapet.

Men ett var alt blitt klart som glass. Han så fremtiden, og noe i ham brast, for dét var for meget å bære. Han ble grepet av en trang til å le og le. Herregud som han ønsket å le så det ljomet – en befriende ansvarsløs latter. For det var jo så uhyggelig enkelt, så fristende lett at det var – ja! Latterlig!

«Likeså min hustru,» sa Henrik, som ikke hadde merket forandringen ved broren. Fredrik så på ham. Det mørke og veldige ansiktet var med ett blitt nesten gjennomskinnelig, som vårhimmelen, og Fredrik gjenkjente noe av den nakenheten det hadde hatt ved seg for lenge siden, før alt var begynt å skje, før de hadde forandret seg, begge to.

«Ja,» sa han stille. «Jeg skal nok passe på dem.» Og det lyktes ham å holde masken og ikke briste ut i latteren som sprengte på. Han følte seg som en forbryter, en ussel synder for sine tankers skyld. Ennå mens broren bad ham sverge at intet ondt skulle vederfares hans sønn og hustru, stod han og næret slike tanker … Men det var ikke bare tanker! Han bare visste. Han ante ikke noe om når dette ville skje, og heller ikke noe om hvorledes og med hvilke midler. Han følte bare en sterk, sterk forutanelse. Det var som en stemme langt bortefra, liksom nede fra dypet av stenmassene, hvisket ham det hele.

Da han så Henriks ansikt, innså han at broren kanskje ante det samme som ham, at han så, han også.

Det lå litt til familien dette, å se. De to brødrenes onkel – Wolfgangs grandonkel – hadde drevet det langt som astrolog ved hoffet på Sicilia. Fredrik grøsset der han stod.

«Fredrik,» sa broren stille og snudde ham mot seg med et lett grep om skulderen hans. «Fredrik, se på meg.»

Blikkene deres møttes, og Fredrik lot seg langsomt trekke inn mot brorens gråblå øyne. «Fredrik,» sa broren tredje gang, mens han hele tiden holdt ham ved skulderen.

Fredrik ønsket sterkt at broren ikke ville reise. Bare han ombestemte seg nå, og ikke lot ham være igjen med dette mørke, dette som skremte ham og fristet ham …

En kort stund lå anelsen som en usynlig bro mellom dem. Så forsvant den plutselig.

«Farvel, bror,» sa Henrik og gikk ned.

Fredrik følte seg trett og kvalm og lente seg igjen tungt mot brystvernet. Han var redd for hva han kunne komme til å gjøre i den tiden broren var borte. Det verste var at han var sikker på at broren aldri ville vende tilbake fra krigen.

Så gned han ansiktet i hendene og ristet det hele av seg så godt han kunne.

Siden den dagen hadde Herr Fredrik kjent Hånden gripe til rundt hjertet en rekke ganger. Han kalte følelsen for Hånden, for det var akkurat slik det var: Det var en stor, sort hånd, eller kanskje en klo, som grep ham og ikke slapp før den selv ville. På de årene som var gått hadde den grepet ham gang på gang, oftere og sterkere for hvert år. Han hadde følt lenge at den ville komme nå, tankene på gutten hadde demmet seg opp i ham, og nå da den endelig var her, satte den som vanlig inn med et latteranfall.

Han kikket inn i flammene, og visste at Hånden denne gang grep ham hardere enn noen gang før.

Og han skjønte alt. Og han visste at nå! Nå begynner det! Det ble som en slags regle i ham som gikk og gikk: Nå, nå er det skjedd! Nå, nå begynner det! Mens disse ordene sang i ham, merket han at han ble fylt av latteren igjen. For nå var det hele satt i gang, nå skjønte han litt mer av hvorledes det hele ville utvikle seg – og det var munkens ord som hadde satt ham på det:

Gutten var blitt gal! Gutten var blitt gal!

Så langt hadde Herr Fredrik rukket å tenke da han hørte døren gå opp og noen skritte over gulvet og opp mot stolen han satt i. Han så opp, enda han godt visste det var hans hustru. Ansiktet hennes stod som en krittet maske i lyset fra ildstedet.

«Ja?» sa han fraværende. Hele tiden tenkte han: Nå! Nå er det skjedd! Nå begynner det!

Gutten var jo gal – alle sa det, han hadde hørt dem.

Og hvorfor ikke? Det var jo latterlig at han ikke hadde trodd dem til nå. Det var virkelig latterlig, det også. Han hadde all mulig grunn til å le.

Siste gang han hadde ledd like meget var kort efter at guttens mor var død. Også da hadde han skjønt at skjebnen gikk ubønnhørlig videre; han hadde skjønt meget godt hvor det bar hen. Også den gangen hadde han forsøkt å slå det hele fra seg og være trofast mot løftet han hadde gitt broren. Men for hver gang Hånden grep ham, ble det vanskeligere å motstå den.

«Fredrik,» begynte hans kone og stilte seg tett ved ham. Det verste var jo i grunnen at også hun var en del av det hele og ville støtte ham om det ble nødvendig. Hun så ikke akkurat frem til guttens myndighetsdag, han hadde skjønt såpass.

Han bare undret seg over hvem det var som kunne klekke ut en slik djevelsk plan. Og i det samme han hadde tenkt tanken, grøsset han. En djevelsk plan – det var det det var. Med ett stod alt enda klarere for ham. Å, Gud!

«Skjebnen er djevelens verk,» mumlet han fremfor seg, uten å huske at hun var til stede.

«Hva sa du?» Hun var forbauset. Det lignet ikke Fredrik å si slike ting, praktisk og skarpsindig som han alltid var.

Jeg må fri meg fra skjebnen, sa det i ham, og med en kraftanstrengelse forsøkte han å skyve de uhyggelige tankene og vissheten ut av kroppen, men forgjeves. Hånden lå som en klo rundt hjertet og trakk ham nedover i mørket.

«Hva er det du snakker om?» Hun bøyet seg ned over ham og snuste på ånden hans. Han viftet henne irritert vekk. Var hun her fremdeles?

«Nå, så å forstå,» sa hun gjenkjennende. Uten å dvele mer ved dette begynte hun å snakke om noe med stallene.

Stallene, stallene, herregud. Han forsøkte å engasjere seg så godt han kunne, men merket at Hånden hadde et fast grep om ham nå. Efter en stund bad han henne derfor om å gjøre som hun selv fant best – han ønsket å være alene.

Så var hun plutselig borte, og han satt igjen ensom med Hånden og tankene, merket hvordan den holdt ham så det snørte seg i halsen. Og raseriet mot skjebnen steg.

Hvorfor skulle den alltid falle ut til andres fordel? Hvorfor gav den aldri ham de beste gavene? Hvorfor var Henrik, og ikke han, eldste sønn på borgen? Hvorfor hadde skjebnen latt gutten bli igjen alene, uten far og uten mor, slik at han, Fredrik, kunne bli fristet?

Skjebnen … Den var lik en rovfugl. Plutselig var den der bare. Plutselig og brått lot den seg til kjenne. Hele livet igjennom hadde han vært forbitret og fengslet av den på samme tid, men aldri så sterkt som nå. Den var lik en rovfugl – lik en … en falk!

Og i det samme han tenkte dette, reiste han seg brått så han veltet stolen bak seg.

«Å du barmhjertige Gud!» utbrøt han.

Det hele var fryktelig klart nå. Skjebnefuglene, rovfuglene, falkene der i tårnet. Gutten, djevelen som hersket over dem der oppefra. Hånden som grep ham og som han elsket og hatet på samme tid …

For han hadde tenkt meget på gutten denne sommeren, også i forbindelse med noe broren hadde sagt da han reiste. Men han ville ikke tenke slik – ikke slik – selv om han hadde sett det i gutten, mer og mer for hver måned.

Han visste med ett hva han ville. Han ville drepe dette som var hans skjebne. Bli fri – herske i kraft av egen vilje, og ikke efter viljen til en bortkommen mann i sarasenerland, eller til et forvirret barn der oppe i tårnet.

Han ville drepe gutten, slik han mange ganger hadde ant at han kom til å gjøre. Nå ville han det.

Og da han først hadde tenkt denne tanken ut, følte han seg meget bedre. Men øyeblikket efter var det mørke over ham igjen med fornyet kraft. Det var fryktelige gjerninger han overveide, og han var fanget i dette nå. Og han visste, at uansett hvor meget han forsøkte å kjempe imot, ville han komme til å fullføre sin egen skjebne: Å drepe gutten, og samtidig drepe skjebnen. Drepe førstefødselsretten og sitt eget uhell. Han skulle bli fri.

Men det var ingen lett eller forløsende tanke, slik han et øyeblikk hadde trodd. Men den stod fast, og virket sann.

For slik var skjebnen, og han hadde bare sett det, Wolfgang ville komme til å dø.

Så kledte han seg til middag.