Ingvar Ambjørnsen

San Sebastian Blues

Ingvar Ambjørnsen

San Sebastian Blues

1

Det skar seg med jentungen igjen. Hun hadde ikke en eneste shortstory å fortelle fra barnehagen, og hun lurte ikke på hvorfor himmelen var blå og vannet vått. Blikket hennes sa meg at hun var på full fart inn i det mentale teddybjørnreservatet der tredje-hver-helgfedre ikke har adgang.

- Jeg gleder meg til sommeren, sa jeg. -Da kan vi sitte ute og ikke gjøre noe. Hva sier du til det? Jeg ga fjernkontrollen et rapp, og det dumme trynet til Snurre Sprett spratt fram på skjermen.

- Det er ikke no’ moro, hvis det er det du trur, sa hun med munnen full av salt lakris.

- Nei, sa jeg. -Det er ikke moro.

Jeg reiste meg og gikk ut på kjøkkenet etter en øl.

- Jeg trur ikke dette er noe vits i jeg, Alex, sa Toril idet jeg flådde hatten av halvingen. Hun så på Thor mens hun snakka, og Thor lot som om det foregikk noe på utsida av vinduet.

- Nei, det ser ikke sånn ut, sa jeg. -Håper dere ikke har planlagt den store hurramegrundt-helga.

- Vi har ikke planlagt noe som helst, sa hun. -Åssen skulle det gå.

Thor sa: -Kanskje psykologen hadde rett. Kanskje det rett og slett blir for mye spinn for henne. Toril ga fra seg et stønn og gjorde stort nummer av den vonde ryggen sin da hun gikk over til kjøkkenbenken og henta termokanna. - Hvorfor ga du opp avisa? sa hun. - Dro du inn så mye gryn på den bokfilla di at du måtte bremse på inntektene? Eller var du redd for at forfatternavnet ditt skulle bli grisa til av trykksverten fra dagspressa?

Jeg tok en ny slurk. - Psyker’n har ikke rett. I dag har alle unger to fedre og tre par besteforeldre, det må du da for faen vite. Problemet er at jeg takler hele smørja forbanna dårlig. Jeg tømte flaska og satte den fra meg på bordet. - Og det plager meg.

Nå hadde jeg venta meg en sprut gift rett i øyet, men den kom ikke. Isteden ble det en lang og vond taushet, som Toril til slutt knuste, antakelig av rein nestekjærlighet. -Jeg vet ikke hva som er i veien med deg. Men du virker like forknytt som en kjerringknute. Og unger er ikke idioter.

- Kanskje jeg skal stikke en tur ned til Kåre, sa Thor.

- Bare sitt, sa jeg. - Slapp av. Toril har rett, og det blir ikke noe krangel av dette her.

Jeg tok en ny øl i kjøleskapet. - Vi prøver med en pause. Til hun spør etter meg.

De så brydd ut.

- Og avisa? sa hun og undersøkte gruten i bånn av koppen.

- Jeg var da for faen aldri fast ansatt der! sa jeg hissig. - Neivel, men det var da i det minste et fast tilholdssted.

- Det var denne kåken her også en gang, sa jeg. -Du var ikke like bekymra da dette tilholdsstedet glapp for meg.

- Jeg går ned til Kåre, sa Thor.

- Du blir! sa Toril.

Jeg ga Thor en av hans egne øl fra Mitt Kjøleskap. - Ålreit. Vi bør jo ikke ta den langspillplata der en gang til.

- Du er femogtredve, sa hun. - Og du virrer rundt som en tenåring som har stukket av hjemmefra. Skal du prøve å leve opp til det bohem-imaget som enkelte anmeldere hengte på deg, er det det du vil?

- Ja, sa jeg. -Til høsten gir jeg ut alle grisebrevene som du sendte meg fra Lesbos den gangen. «Syk seksualitet».

- Fint, sa hun. - Du kan bare sette pengene direkte inn på kontoen til ungen. Siden det er jeg som sitter på copyrighten, mener jeg.

- Jasså, sa jeg. - Så det er bidragsspøkelset som er ute og flagrer igjen. Du behøver ikke bekymre deg. Eller har det vært mye sommel fra mi side?

- Nei, sa hun. - Det har ikke det. Gud vet hvordan du har fiksa det.

- Ja, sa jeg og tok en ny bånski. - Det kan du være sikker på at han vet.

Vi kjørte et par tre nye runder med verbal pingpong så vi ikke skulle komme helt ut av trening. Det lå verken hat eller gammal kjærlighet i lufta, det var bare et spill, bare et forbanna platt spill. Vi fordreiv Thor inn på stua til Sprett og arvingen vår, og så snart vi var tilskuerløse ble vi sittende og betrakte vanndråpene som slapp seg fra krana og ned i utslagsvasken.

- Dette var veldig hyggelig, sa jeg. - Men alt har en ende. Jeg reiste meg. - Gi et signal hvis du mener jeg kan gjøre noe annet enn å signere postanvisninger.

Hun reiste seg hun også, og strøyk meg over kinnet.

- Hvorfor føles det ti ganger verre å bli avvist av en fem år gammal kvinne enn å bli kasta ut av en på tredve? sa jeg.

Nå var det hennes tur til å oppsøke kjøleskapet. - Jeg ringer deg til uka, hvis du er på det samme nummeret. Stikk avgårde og skriv det store eventyret nå!

Jeg gikk inn i stua og sa hadet til Thor og tvang et kyss på den lille. Vi var forlegne og tåpelige alle tre, det var bare å skjære igjennom og komme seg avgårde før fortvilelsen ble til aggresjon, før tak og vegger kom. Jeg trengte en drink, jeg trengte to, og jeg tenkte på den helvetes våren der ute og på helga som skulle overleves.

Et øyeblikk ble jeg stående utafor blokka mens jeg rulla røyk og studerte en kis som voksa bilen sin. Jeg var kvalm. Det er bare våren, sa jeg til meg sjøl. Den kjører deg i grøfta i år som i fjor og alle år før det.

Det var denne følelsen av å bli kasta naken ut i de lange ettermiddagene. Det gule lyset. Strøsand i øyekrokene, bikkjedritt under skoa. Synet av kondomene brukt før nyttår, de vokste seg ut av de stadig krympende snøfonnene, som hvitmark i et halvt oppløst lik. Sigarettsneipene, de fallende istappene, det flommende sølevannet og de helvetes bilistene som overrisla alle tobeinte med klissen dritt. Etter at sommertida hadde trådd i kraft var dagene blitt lange som lysår, og jeg hadde ingen ting å fylle dem med. Jeg gikk rundt i april-Oslo og lurte på om jeg skulle slå ihjel en eller annen tilfeldig tulling, eller om jeg kanskje burde vende håpløsheten min mot meg sjøl og gjøre kort prosess. Våren hadde alltid lokka meg mot nye avgrunner, mot åpne vinduer og svimlende bruspenn, dårlig sikra togoverganger og medisinskap fulle av barbiturater.

Jeg tok Furusetbanen til sentrum og gikk på polet isteden. Den feige selvmorderens halvhjerta forsøk på å rydde seg sjøl av veien uten for mye blod og ubehag. Jeg kjøpte to hele whisky og tre tørre hvitvin, og på Andvord handla jeg firehundre blanke ark i tilfelle jeg skulle bli hypp på ei framtid likevel.

Så dro jeg opp på Majorstua der noen hadde sagt jeg kunne føle meg hjemme inntil videre. Fett nok. Jeg hadde aldri følt meg hjemme noe sted lenger enn inntil videre.

Etter noen drinker ved kjøkkenbordet tok jeg med meg flaska inn på arbeidsrommet til Gert, der jeg ga meg til å glo på de firehundre flaka som lå pent pakka inn i stram plast på skrivebordet. Etterhvert som jeg jobba meg mot bånn i whiskyen, ble de bare hvitere og hvitere, stadig mer jomfruelige og utilnærmelige. Til slutt drakk jeg ut og ga opp.

Og når jeg nå først hadde gitt opp, var det i grunnen den mest naturlige sak av verden å ta en taxi ned på P 17.

Der nede var det det samme gamle mølet. Etter at jeg hadde fått klemt meg forbi de livsfarlige dørvaktene fra Serbia, eller hvor faen de kom fra, bar det på hue inn i det røyklagte lokalet. Lukta av svette frustrerte kjønnsorganer blanda seg med dunsten av de altfor dyre drinkene, og en skuespiller som hadde hatt litt uflaks de siste femten åra hang i armene på en journalist uten jobb og sa han ville dø, helst her med det samme. Vaktene kom til og gjorde så godt de kunne. Det var fullt som i en forsegla brislingboks, og omtrent like lite luft. Det var et lokale for forfylla, mislykka mennesker, helt uten framtid, men med massive alkoholvisjoner om sommerhus i Värmland og nyutgitte bestselgere, gjennombrudd i filmbransjen, i det hele tatt generell Lykke. Og nå drakk de og drakk de og drakk de, mens de venta på at den store kjærligheten skulle stikke innom virkeligheten deres og si heisann. Jeg kunne visst føle meg hjemme her også, inntil videre.

Kong Knut dukka opp ved ett-tida. Med hoff. Jeg prøvde å snu meg en annen vei da jeg så den breie skikkelsen hans i døra, men det var for seint, han hadde meg alt på netthinna. Han sendte et par av boyene sine foran seg gjennom mylderet så han sjøl slapp å få for mye sigarettaske på den lyse dressjakka, så dro han en kam gjennom restene av håret sitt og fulgte etter i løypa sammen med tre, fire unge skrepper som hadde vært dumme nok til å la seg lure ut på dypt vann. De var atten nitten år, og så absolutt ikke ut til å kunne svømme.

- Alex! Stemmen hans var akkurat så innsmigrende at jeg kunne forberede meg på å bli partert langsomt med rusten kniv. - Det må da faenmeg være år og dag siden, hva? Er det vin du drikker? Bestill ei flaske til, den går på meg.

Jeg fjerna høyrehanda hans fra skuldra mi. Den var blytung av ringer, og den obligatoriske gullenka var naturligvis på plass. Han stinka etterbarberingsvann og campari.

Mannskapet hans klemte seg tett mot meg for å få plass ved disken, men jeg ble ikke særlig opphissa av å få et atten år gammalt kvinnelår trøkt opp i rompa. - I enkelte land er det naturlig å dra med seg familien når man går etter en drink, sa jeg. - Her hjemme virker det bare tåpelig.

Han lo den motbydelige latteren sin, og igjen kom den faderlige handa hans på plass på skuldra mi. -Samme gamle gode Alex! Like svær i kjeften som bestandig. Ja, ja, det er jo det du lever av, hører jeg.

Jeg var smart nok til ikke å rope like høyt ut om hva han levde av.

- Hvor holder du deg hen for tida? Dikterstua på landet?

Boyene og skreppene hans underholdt seg med hverandre, og jeg fikk en vond følelse av at det i grunnen bare var han og meg her inne. Pluss bartenderne da, selvfølgelig. Men selv om de folka der utvilsomt hadde en viss trening i å redde liv, våga jeg ikke helt å gjøre regning med dem.

Jeg tømte i meg vinglasset som han raust hadde fylt opp for meg. - Litt her og litt der.

Jeg hadde ikke tenkt å gi ham adresser. - Fremdeles ikke noe fast?

- Nei.

Han rista på hue og forsøkte å se bekymra ut. - Du er for gammal til det livet der, Alex. Du må få litt orden på sakene.

- Hvordan var det på Ila? sa jeg. - Var det noe orden på sakene der?

- Å jøss, jada. Han lirka en tykk pekefinger inn bak slipsknuten og gjorde renneløkka litt mindre drepende. - Men det var jo et jævla rot der ute da jeg kom!

- Jeg må gå nå. Jeg er dritings.

- Ikke alt nå da, Alex! Dritings? For noe tull. Hypp på et nummer med vesle Anita her? Handa hans forsvant fra skuldra mi, og jeg hørte hvordan den applauderte rompeballene hennes. -Dette er jente med fart i sklia!

- Hva er det du vil? Jeg fylte opp glasset mitt igjen.

- Vil? Vil jeg noe?

- Fløtt deg! sa jeg. - Ellers blir jeg nødt til å pisse i lomma di! Jeg hadde heva tonen et par hakk, og en av handtlangerne snudde seg forventningsfullt. Kong Knut vifta ham vekk og satte pekefingeren rett i solar plexus på meg.

- Ålreit, Alex, nå skal du høre hva jeg vil! Jeg vil ha hele Vidar Skeie på et fat!

Det var forsåvidt ei grei melding. Jeg hadde ikke kunnet servere Kong Knut den retten der om jeg aldri så mye hadde villet det.

- Jeg har ikke sett kisen på månedsvis, sa jeg og tok bort pekefingeren hans.

- Jeg vet det. Det vil si, jeg tror deg når du sier det. Men når han kommer, Alex - og han kommer til deg før eller siden - da vil jeg ha ham. Har jeg snakka så langsomt og tydelig at du har fått med deg alt sammen? Han fiska fram en Parker og rabla ned et telefonnummer på en serviett. - Her. Dag og natt.

Jeg tok servietten og tørka av meg på overleppa med den før jeg lot den forsvinne ned i jakkelomma. - Hva har han gjort for noe nå? Rappa VISA-kortet ditt igjen?

Han fyrte opp en ny Prince med den gamle. - Jeg tror ærlig talt ikke du er så veldig interessert i det, eller hva?

Det hadde han i grunnen rett i når jeg fikk tenkt nærmere etter. Det var faktisk helt og holdent det samme for meg hva disse to jævlene gjorde med hverandre og hvordan de gjorde det. Det eneste som interesserte meg når det kom til stykket, var mitt eget velbefinnende. Og da gjaldt det å holde nesa si jævlig langt unna rasshøla på Kong Knut og Vidar Skeie.

- Og finnerlønna? sa jeg, mest for å ha noe å si.

- Tja. To hele kneskåler og et par flasker vin, hva sier du til det? Skal jeg bestille en til?

- Jeg trur det holder, sa jeg.

2

Depresjonen til tross - jeg hadde det ikke så verst. Ja, når det gjaldt det bomessige var jeg faktisk helt på høyden. Jeg fikk ikke noe ned på papiret, det var så, og privatlivet var i grunnen ikke annet enn krangel og kiving - men jeg bodde bra. To hundre kvadrat parkett og persiske tepper på Majorstua, som to venner hadde overlatt meg da de retta de snørrete nesene sine mot Sri Lanka. De kom til å bli borte på ubestemt tid, og det betydde at jeg kunne leke deprimert greve like lenge.

Da jeg kom hjem den kvelden, gikk jeg meg nesten vill blant stilmøbler og blomsterbord før jeg fant dobbeltsenga og besvimte. Oslos underverden og dens forskjellige representanter spanderte jeg ikke engang en drømmesekvens på.

Jeg hadde slutta å reparere. Jeg hadde tvunget meg av med den vanen. Det var helvete med hår på, men det var nødvendig. Hver gang jeg nærma meg en morraøl, så jeg for meg det opphissa ansiktet til Dr Myrvang, og den røde pekefingeren han hadde retta mot levra mi. Jeg torde ikke mer. Kaffen smakte beskt, og vårdagen utafor de blankpussa vindusrutene var akkurat så fin at panikkfølelsen min var i rute. Noen desperate gulspurver peisa på med trillene sine i neket på altanen, og lyset sto klart og hardt inn i det store gammaldagse kjøkkenet. Lyden av bilene nede i gata nådde opp til meg som fjern krigslarm, latteren fra tilfeldig forbipasserende var lada med en truende uro. Et hellig alminnelig helvete i et sosialdemokratisk land langt nord, og hva pokker var det som lurte i lillehjernen på Kong Knut? Det daglige brødet fikk jeg ikke ned, men sigarettene satt som de skulle.

Vidar Skeie på et fat?

Bortsett fra Toril visste ingen at jeg holdt til her i Jacob Aallsgate. Om Det Store Ukjente bevega på seg der ute i nattklubbtrengselen, angikk det meg ikke. Jeg ville kunne holde ut en virkelighetsbeleiring lenge i denne stasbunkeren.

Nei, ingen andre enn Toril visste at jeg var her.

Jeg hadde helt glemt hvor meddelsom hun kunne være etter et par drinker.

Dagen etter ringte telefonen. Av en eller annen grunn tok jeg den, selv om jeg i grunnen hadde bestemt meg for å kutte ut denslags.

Stemmesurr og støy i den andre enden. - Hallo?

- Ja, det er røret til Åse og Gert.

- Alex? Er det deg, Alex?

Jeg var med ett ikke riktig sikker. Jeg holdt kjeft.

- Det nytter ikke Alex. Hører sigarettlungene dine vet du.

- Å helvete, glapp det ut av meg. - Er det deg, Vidar?

- Sitter på Gamle Major. Kommer du ned en tur?

- Ikke tale om.

- OK. Da kommer jeg opp. Er Gert og Åse der, eller har de kommet seg avgårde?

- Ja du, her er det i grunnen et lite familieselskap akkurat nå. Foreldrene til Gert og Åse, pluss et dusin onkler og tanter, og et par hyggelige fettere som driver i shipping. Det spørs vel om noen av dem er særlig interessert i å høre om det siste kuppet ditt. Forresten så …

Jeg hadde tenkt å slå over på alvor og spørre ham om hvorfor Kong Knut hadde ført ham opp på svartelista si, men han la på. Jeg tenkte febrilsk at nå er det bare å velge side, gutten min, men innerst inne i det svake hjertet mitt visste jeg at Vidar hadde valgt for meg allerede. Jeg slo i et solid melkeglass med whisky for å smøre nerva. Mens jeg venta, gikk jeg fram og tilbake over bonevoksen og betrakta hjemmet mitt. Det var et pent hjem. Det fantes ikke støv her, det hadde de to allergikerne sørga for, og lufta virka rensa og lett, selv om jeg hadde røykt endel sigaretter i løpet av ettermiddagen og kvelden. På de perlegrå veggene hang originalgrafikk for ei anstendig årslønn eller to, og bøkene i de rikholdige bokhyllene var alle sammen skjøvet nøyaktig en halv centimeter inn fra kanten. Potteplantene var irrgrønne og struttende av safter, pottene hvite og skinnende, og jordlaget friskt brunsvart uten en flekk av sopp. Rommet var velsigna fritt for nips. Det var et «rent» rom, og vanligvis ble det bebodd av rene mennesker som tenkte klare tanker og trakk riktige konklusjoner. Hvis jeg gikk inn i den andre stua ville jeg bli møtt av et nesten identisk syn; reine linjer, få men solide gjenstander, ikke noe tull. De to soveromma var likedan: De var rom for søvn og hvile, til nød et beherska knull, de var ikke ment som oppsamlingsplass for uvesentlige ting.

Jeg hadde i grunnen ikke noe her å gjøre - og det gjorde jeg da virkelig heller ikke. Men om jeg sjøl var aldri så malplassert her, så lå det i det minste ingen trussel mot Gerts og Åses borgerlige lykke i det. Jeg var forsiktig med åpen ild, og måtte jeg en sjelden gang spy, knelte jeg pent foran porselenet. Å invitere den største kjeltringen jeg kjente inn i disse gemakkene var derfor litt av et brudd med de gode forsettene mine. Det meste av det som befant seg her inne kosta adskillig mer enn fjorten femogsøtti.

Nåja. Det jeg hadde sagt i telefonen kunne vel neppe betraktes som en invitasjon, når alt kom til alt.

Jeg slo meg til ro med det.

Vidar Skeie så presentabel ut. Han ville uten tvil ha kunnet spasere rett inn i det selskapet jeg hadde løyet isammen. Ja, han ville antakelig ha kommet bra ut av konversasjonen også. Jatta med tantene til de satt smykkeløse tilbake, bestjålet onklene under en saklig samtale om tidas forfall, og kanskje solgt et par ikkeeksisterende tankere for en billig penge til fetterne i shipping. Han var kledd i en moderne grå vårdress av det litt avslappa slaget som hadde kommet på moten etter at unge mennesker plutselig ble rike uten å ha løfta en finger og like plutselig gikk trøtt av dongeribuksene sine. Lys blå skjorte og et smalt burgunderrødt slips. Han så ut som en konservativ ung mann. Det blonde håret hans var for anledningen svart, men øynene holdt på den gamle blågrå fargen. De var alle steder på en gang da jeg slapp ham inn.

- Tja. Ikke dårlig! Husker du da du holdt til oppe på Sinsen? Det var noe annet! Han minnet meg uhyggelig om en kar i utpantingsbransjen som jeg hadde hatt besøk av en gang jeg hadde hatt egen hybel på Tøyen. Den lange nesa pekte skrått opp, smilet var profesjonelt påklistra.

- Halvannen million, sa jeg. - De var heldige.

- Jaha. Og nå soler de rompene sine på Sri Lanka?

- Det ligger en karriere som snushane-reporter og venter på deg et sted, sa jeg. - Vil du ha en whisky?

- Ja, hvorfor ikke. Men bare en syltynn en. Jeg har masse å gjøre.

Jeg blanda drinker, og vi satte oss sammen i noe blått lær som jeg hittil hadde holdt meg langt unna. Han klappa sofaen anerkjennende og tok imot glasset. -Tror du på Gud eller tror du på skjebnen, Alex? Han så oppriktig spørrende på meg. -Eller finnes det et land midt imellom? Har du et speil her i huset?

Jeg henta handspeilet på badet, og han ga seg til å drysse pulveret varsomt utover den skinnende blanke flata. Barberbladet hadde han under jakkeslaget, og han var så stø på handa at de fire hvite strekene ble fullkomment identiske.

- Jeg trur du bør finne deg en pålitelig Gud litt brennkvikt, sa jeg. - Livet ditt er oppe i full førighet og to flasker hvitvin. Og det er ikke snakk om Chablis!

Han tok ikke den. Med bestemte bevegelser rulla han seddelen sammen til en hard rull, og like bestemt dro han inn to streker før han sendte speilet og røret over til meg.

- Jeg tror på hellet, sa han. - Har alltid trodd på hellet. Det har vært guden min så lenge jeg kan huske. Hva er lykketallet ditt? - Tall har alltid forvirra meg, sa jeg. - Det var derfor jeg slo meg på bokstaver isteden. - Fem. Fem har fulgt meg som en mystisk lykkebringer bestandig.

- Vi får se hva femtallet ditt kan utrette nå, sa jeg og dro inn. Overleppa forsvant nesten øyeblikkelig. - Det er snart mai. Den femte måneden i året. Og jeg har en bestemt følelse av at du vil komme til å trenge en helvetes masse femtall for å komme helskinna igjennom den.

Han ville ikke spise grøten nå heller.

- Måtte du lure telefonnummeret mitt ut av Toril, eller var hun så dum at hun ga deg det rett i handa? fortsatte jeg. - Av forskjellige grunner er det litt viktig for meg å vite det.

- Du kan ta det helt med ro. Jeg måtte nesten fike til ungen for å få det. Hvor i all verden har hun funnet den tufsen som satt med fjernkontrollen, forresten? - Thor er ok. Han bare later som om han ikke skjønner noe. Det var det jeg ikke gadd.

- Nei, det ligger vel mer for deg å late som om du skjønner noe. Apropos det, hvordan går det med skrivinga? Den boka di forvirra meg litt, hvis jeg skal være helt ærlig.

- Dårlig, svarte jeg. - Og det var flere enn deg som ble forvirra av den.

Han lo. - Jobber du for pressen for tida?

- Av og til. Når jeg har lyst. Det er ikke så ofte jeg har lyst.

- Men du har de gamle kontaktene?

- Hva faen skal du med dem?

- Husker du Eliasen? Den fyren fra VG som hang i balla på Tobben gjennom halve Europa den gangen?

- Uansett hva du står oppe i, så synes jeg du bør holde deg milelangt unna journalister. Jeg tente en røyk og la til: - Inkludert meg. Han gikk ut i entreen og henta inn telefonkatalogen. Bladde raskt fram og tilbake før han begynte søket med pekefingeren. - Ikke skap deg, Alex! Jeg vet hvem jeg går på besøk til. - Fint. Eliasen er forresten ikke i VG mer. Fikk skyven for over et år siden.

- Og nå? Han fortsatte søket. -Det var Lars, var det ikke?

- Lars Magnus. Han sitter hjemme og drekker, såvidt jeg vet. Dukker opp her og der som freelance nå og da.

- Der kan du se, det går opp og ned her i verden. Han spretter nok fram i Kriminaljournalen en dag tenker jeg, det er godt stoff i den gutten. Her har vi det! Vidar trylla fram en tusjpenn og noterte nummeret i margen på katalogen. - Kan du tenke deg å drikke lunch med ham i morgen?

- Naturligvis ikke. Det kunne faktisk ikke falle meg inn. Hør her, Vidar - jeg er ute, helt ute av den smørja. Jeg leker ikke i sandkassa di lenger, og særlig ikke med bind for øynene og nesa full av coke!

- Jeg leker ikke lenger jeg heller! sa han og smelte en bunt tusinger i bordplata foran meg. -Det er femti av dem. Gå nå for helvete og ring opp den gamle tufsen! Jeg ble sittende og røyke mens de dyrebare minuttene som til sammen utgjorde livet mitt dro hurtig forbi og ut i den store illusjonen der de kom fra. Jeg fylte opp glasset mitt, tente stadig nye sigaretter, og venta.

Så sa han: - Jeg skal bare ha ei adresse, Alex. Det er ikke noe mer.

- Som er verdt femti store?

- Nei. Kanskje halvparten. Og jeg kunne ha spadd den opp selv hvis jeg hadde hatt tid, men det har jeg ikke. Men de femti tusen er dine - minus den summen du må bytte inn i sprit for å få den gamle slugger’n på gli, han gir jo ikke ved dørene har jeg hørt.

Han så på meg med blikket til en regnvåt prest, og jeg tok seddelbunken og tenkte at hvis femti brune var å betrakte som noen drypp, så hadde Vidar virkelig vært ute i Været. - Og hvorfor snakker du ikke med ham sjøl?

- Fordi jeg gjør akkurat som du sier, Alex. Holder meg unna journalister. Hvis Eliasen hadde fått et intervju med meg nå, har jeg en mistanke om at han ville ha fått tilbake jobben sin i VG på flekken, og det unner jeg verken ham eller redaktøren i den blekka.

- Ålreit. Hvilken adresse skal jeg be om?

- Bare få i stand en avtale med ham.

Eliasen måtte selvsagt prøve å leke viktigpetter, men jeg visste at han var ensom og ikke på langt nær så dritings som han ville være. Og at jeg kunne gjøre noe med begge deler. Jeg fikk til en avtale med ham etter ti minutters tullprat, så slengte jeg på røret og gikk inn og satte meg igjen.

- Nå? sa jeg, etter to nye streker og enda en gyllen pinne. - Hvis det er landstedadressa til Abu Nidal du er ute etter, så trur jeg selv Eliasen må melde pass.

- Lisa Monradsen, sa Vidar Skeie og rappa en av sigarettene mine.

- Litt av et sammentreff.

Han skylte i seg drinken. - Hva mener du? - Jeg avtalte å treffe Eliasen i baren på SAS-hotellet. Han satte whiskyen i vranga, og han hosta fremdeles da jeg sendte ham ut i natta.