Roy Jacobsen

Grenser

Roy Jacobsen

Grenser

Til Anse

Møllerens bro

Ved grenseelven Our - mellom Luxemburg og Tyskland - ligger på tysk side en mølle en knapp kilometer sør for landsbyen Dasburg. Den heter Frankmühle, men eieren, mølleren Johann Holper, bor på luxemburgisk side, i landsbyen Rodershausen.

På sensommeren, når vannstanden er lav, kan han på sin vei til og fra arbeidet vasse over elven - og grensen -, det tar ham fem minutter. I vinterhalvåret, når elven går høy, må han spasere opp til Dasburg, over broen der og tilbake nedover langs den tyske bredden, det tar ham cirka én time. Når han kjører med hest og kjerre, tar det like lang tid, siden han da ikke kan benytte stiene gjennom skogen.

I og med at Johann Holper ikke bor stort lenger unna sin egen arbeidsplass enn en bonde gjør, setter han seg den 26. november 1893 ned og skriver et brev til borgermesteren i Daleiden, nærmeste kommune på tysk side.

«…. da jeg bor i Rodershausen, men eier en mølle på tysk side, kalt Frankmühle, og for å komme dit må gå en omvei på omtrent en time, retter jeg hermed underdanigst til Dem en bønn om tillatelse til å opprette en sti og en liten bro av tre ved møllen i Ourdalen for mitt behov…»

Siden Johann Holper er født på grensen og allerede med morsmelken har fått inn at statsgrenser ikke er noe man bør ta for lett på, forsikrer han i den samme skrivelsen hele to ganger at det dreier seg om «en svært liten bro», altså ikke om en trafikkåre mellom to nasjoner, som kan benyttes til eksport eller import, altså i økonomisk øyemed, noe som ville ha krevd et tollkontor, og at den heller ikke vil bli bygget for kjøretøyer, slik at den kan benyttes i for eksempel en militær sammenheng, som ville ha krevd en grensevakt, men bare om en klopp, som ikke skal ha annen funksjon enn å holde de som likevel har lovlig rett til å krysse grensen tørre på beina i sommerhalvåret, og spare dem for to timers bortkastet arbeidstid i vinterhalvåret. Neste dag tar han med seg brevet på sin ferd til Frankmühle og poster det på tysk side, så det bare trenger to til tre dager opp åsen til Daleiden, framfor å sende det hjemmefra, for da må det via hovedstaden Luxemburg, gjøre en omvei på cirka 140 kilometer, som med kontroll og transport ville ha gitt det en reisetid på minst syv dager. Det er slike triks Johann Holper har lært seg gjennom et langt grenseliv, så han har også tyske frimerker i skuffen, og han sparer dessuten porto på dette. I tillegg tenker han med en viss fryd at nå foretar brevet hans en slik kjærkommen avkortning som han selv har håp om å kunne gjøre i fremtiden, på lovlig vis.

Også borgermesteren i Daleiden er en gammel grenserev, som straks skjønner at dette spørsmålet er altfor stort for hans kontor, så han sender brevet videre til Kreis Prüm. Men heller ikke i dette amt er man store nok, så møllerens ansøkning formidles enda et trinn høyere, til regjeringen i Trier. Her behandler man saken etter de prosedyrer som gjelder for mellomstatlige anliggender, og oversender en kopi til regjeringen i storhertugdømmet Luxemburg, altså til møllerens egen regjering, med anmodning om merknader og synspunkter.

Regjeringen i Luxemburg er en smule forundret over at en av dens undersåtter har gått den lange veien rett over bekken med søknaden sin, framfor å komme direkte til dem, den slags forsinker jo bare saksgangen, men mølleren om det. Utpå nyåret får en delegasjon mandat til å undersøke med en tilsvarende delegasjon fra regjeringen på tysk side, i Trier, mulighetene for å få til en overenskomst i «spørsmålet Frankmühle».

Det er en del punkter som først må avklares: - Hvem kan benytte seg av broen, foruten mølleren selv? Og siden «bruk» jo i en viss grad er reflektert i byggverkets størrelse og form, bestemmer man seg for å innkreve sikre garantier av mølleren for at broen kun skal kunne benyttes av mennesker, til fots.

Og nå svarer mølleren «ad tjenestevei», for han har også luxemburgske frimerker i skuffen, og han gjentar at selvfølgelig skal det bygges en liten bro, en klopp, det står allerede i søknaden, og siden elven Our er så grunn at man kan vasse over både sommer og vinter og derfor i seg selv neppe influerer på uønsket og ukontrollert bruk, som vel ikke lar seg styre av hvorvidt man er våt på beina eller ikke, kan jeg ikke se at det foreligger noen fornuftig grunn til ikke å tillate broen bygget…

Saksbehandlerne i Luxemburg mener å registrere en litt amper tone i dette brevet, men velger å overse den. I mellomtiden har de tyske forhandlerne kommet under vær med at Holper med sitt private bropåfunn kanskje bare ønsker å unndra seg de bropenger som en passerende har å betale når han passerer den offisielle broen ved Dasburg. På det svarer mølleren at han ikke betaler bropenger, siden han har eiendom på begge sider, at han altså ikke representerer noen inntektskilde for verken den ene eller den andre under den nåværende ordning og derfor heller ikke vil bidra til noe tap under en ny.

Forhandlerne aksepterer også dette og kan omsider gå løs på hovedproblemet, som dreier seg om hvem som skal ha ansvaret for den nye broen - Tyskland eller Luxemburg?

Det er en hardere nøtt å knekke.

Eiendomsretten til - og dermed ansvaret for - de andre broene over Our, er regulert i en bilateral traktat, og selv om det ikke er noe prinsipielt i veien for at disse byggenes status kan danne presedens for møllerens bro, så vil spørsmålet om det finansielle ansvar være like uløst, da verken den tyske eller den luxemburgske offentlighet kan forplikte seg til noe slikt, siden byggverket ikke skal komme andre innbyggere til gode enn Johann Holper og hans lille familie, som nettopp er forutsetningen for at man i det hele tatt behandler denne uortodokse søknaden.

Johann Holper setter seg da ned og skriver enda et brev, eller to likelydende brev, ett til Trier og ett til hovedstaden i storhertugdømmet, der han uten forbehold påtar seg ansvaret for broen, både økonomisk og på alle andre måter. Dette blir akseptert, under tvil, egentlig ved at begge parter skyver under teppet de juridiske komplikasjoner som er forbundet med at en privatmann ikke bare har eiendommer på to sider av en riksgrense, men også «eier og har ansvar for» forbindelsen mellom dem, da man jo vet at det langs Our finnes bønder med jord på hver side, som vader over eller kjører med hest og kjerre når de skal slå eller melke, framfor å bruke de offisielle overgangene, men dette har man altså sett gjennom fingrene med i uminnelige tider.

Så den 22. juli 1894 kan regjeringen i Trier i forståelse med regjeringen i storhertugdømmet Luxemburg «gi tillatelse til at det oppføres en ytterst smal bro - av tre - over Our-elven ved Frankmühle…»

På dette tidspunkt har imidlertid Johann Holper mistet tålmodigheten, eller gått ut fra at ingen kunne finne på å nekte ham denne bagatellen av en bro, eller gitt blaffen, det vites ikke, så han har allerede startet arbeidet med å sette den opp, seks eikepåler blir parvis rammet ned i elveleiet og holder oppe to horisontale vanger som Holper spikrer enkle trinn på, det ligner en liggende stige som verken dyr eller kjøretøyer kan ta seg over på.

Imidlertid har regjeringen i Trier - etter at vedtaket om tillatelse ble fattet - sendt saken videre til Statens bygningsråd, med pålegg om at det blir utarbeidet og godkjent planer for konstruksjon av «die Frankmühlerbrücke». Sent på høsten samme år, nærmere bestemt den 17. oktober, kan så Baurat Krebs, som akkurat er vendt tilbake fra en befaring i Ourdalen, bestyrtet informere regjeringspresidenten i Trier personlig om at det allerede er bygget en «Frankmühlerbrücke».

Man gjør seg da i de tyske regjeringskvartaler tanker om at mølleren Holper kanskje har vært litt for raskt ute, men det lar seg jo ikke bevise i en håndvending, og det foreligger tross alt en tillatelse.

Men da kommer Krebs sin regjering til unnsetning ved å fastslå at det vanskelige «ansvarsspørsmålet» ikke kan sies å være avklart likevel, saken ligger nå nemlig hos ham, og han kan ikke - uten å bryte lov og rett - gi noen teknisk godkjennelse av det makkverket som er satt opp ved Frankmühle -«ta ansvaret for sikkerheten og holdbarheten til det råbygget som er konstruert av løst sammensatte stammer og planker…», som han uttrykker det.

Med en viss lettelse slår man dermed på tysk side fast en berettiget mistanke om brudd på bygningsforskriften og oversender saken til Das Königliche Forstamt i Kreis Prüm for videre forføyninger, som i sin tur overlater undersøkelsene til sin mann på stedet, forstmann Jakob Hemmerling, bosatt i Dasburg, altså kun en snau halvtimes gange fra det omstridte byggverket.

I likhet med mølleren Holper er også Hemmerling en grenserev, født og oppvokst med dette tøvet, så han tar seg god tid med undersøkelsene og kan i mars året etter sende rapport til sine overordnede i Prüm, som her svart på hvitt kan lese:

- Det finnes ingen bro ved Frankmühle.

Das Königliche Försteramt erklærer dermed saken for oppklart og arkiverer den.

Jazz

Grytidlig om morgenen den 16. desember 1944 slo General Hasso von Manteuffels 5. panserarmé seg gjennom de allierte stillingene langs Skyline Drive, som amerikanerne kalte det, eller Westwall, som tyskerne kalte det, HitlerTysklands grense mot Luxemburg og Belgia, og innledet Ardenner-offensiven, det Tredje Rikets siste krampetrekning, noe alle var enige om.

Nærmere 300 000 mann og over 900 pansrede kjøretøyer hadde tyskerne klart å rulle opp bak fronten uten å gjøre inntrykk på den allierte flyetterretningen. I det sentrale oppmarsjområdet krysset 2. panserdivisjon elven Our ved Dasburg, etter først å ha bygd en ny bro, i all hast, som erstatning for den de selv hadde sprengt da de trakk seg ut tre måneder tidligere, og trengte inn i et avsnitt som ble forsvart av det amerikanske 110. regiment som sto under kommando av Oberst Hurley E. Fuller, en fremragende offiser som hadde skapt seg både navn og dekor allerede i første verdenskrig og som for øyeblikket befant seg i hovedkvarteret sitt i den pittoreske middelalderbyen Clervaux 13 kilometer lenger vest, midt inne i det luxemburgske storhertugdømmet. På tross av innbitt motstand fra de overrumplede amerikanske grensestyrkenes side, rullet Manteuffels 2. panserdivisjon massivt innover i Ardennerskogene og nådde på formiddagen den 17. utkanten av Clervaux. Fuller hadde innkvartert staben sin i hotell Clervalis nede i byen - som ligger i en dyp dal - og var da i fullstendig villrede om hva som foregikk. Manteuffel hadde overtalt Hitler til å få sette inn infanteristyrker før panserne, for å sikre broer, rydde veier, sabotere samband og forhindre sabotasje fra flyktende allierte styrker, for Manteuffel adlød den tyske sjel til bunns og visste at når alt håp er ute, når alle veier er stengt og alle ressurser uttømt, når alle liv er ofret og himmelen fylles med sot, da er det bare én ting å gjøre, det er å invadere Ardennene, for det er det ingen som forventer, hvor ofte det enn skjer, dette pelskledde, sovende mirakel som i evig tid har ligget her mellom havet og Riket med sine ubesvarte spørsmål og små stikkveier, med sine skygger og bønder og skoger og dverger og sine forlokkende bratte åser, sine hemmelighetsfulle borger og sitt uendelig triste regnvær som sildrer ned over de sørgmodigste historier som ingen gidder å fortelle lenger. Den amerikanske Oberst Fullers forbindelser med omverdenen var altså effektivt brutt denne merkelige søndagsmorgenen i desember 1944, da hele Europa egentlig bare ventet på fred. Han var henvist til å danne seg et bilde av situasjonen på grunnlag av mer eller mindre etterrettelige rykter, servert ham av en panisk flyktende sivilbefolkning. Gjennom hotellvinduet så han kvinner og barn og eldre strømme gjennom gatene, hester og husdyr, kjerrer og traktorer og skranglete biler i improviserte kolonner, mens lydene som nådde ham gjennom de majestetiske bøkekronene, skogenes ubønnhørlig stigende sang, ikke var til å ta feil av: full scale war, nok en gang.

Fuller hadde bygd stillinger på høydene rundt byen, men han var ikke i besittelse av mer enn 12 Shermanpansere (mot de 30 Tigere som Manteuffels 2. panserdivisjon her kom rykkende inn med, i tillegg til dobbelt så mange Panthere), og alle 12 ble skutt i brann i løpet av formiddagstimene. Allerede klokken halv tolv kunne tyskerne starte arbeidet med å slå ring om byen, og minutter senere satte granatregnet inn; bl.a. var det gamle slottet i byen et yndet mål, middelalderens høyeste punkt, der Fuller hadde opprettet et stabskvarter.

Men litt senere -1234 er angitt - klarte han på mirakuløst vis å nå gjennom på telefon til stabshovedkvarteret i Wiltz, en by 15 kilometer sørvest for Clervaux, som sto under ledelse av divisjonskommandør Generalmajor Norman D. Cota. Fuller ga sin overordnede en så presis beskrivelse av situasjonen som mulig og ba «fortvilet» - hans eget ord - om artilleri- og panserstøtte.

Cota svarte:

- Mer enn ett batteri panserartilleri kan jeg ikke avse. Jeg har også to andre regimenter som trenger hjelp. (Disse var beskjeftiget med å stå imot (også de forgjeves) Manteuffels «Panserlehrdivision» som hadde brutt gjennom avsnittet sør for Dasburg, mellom Gemünd og Vianden.)

Fuller: - Jeg har 12 Tigere på ryggen («on my back», det korrekte antall var altså 30). De har gått i stilling på høydene øst for byen! (De var i ferd med å slutte ringen om den.)

Cota:

- Jeg kan likevel ikke - med min beste vilje - unnvære mer enn ett batteri. Og glem ikke ordren! Hold ut for enhver pris. Ingen retrett! Hver mann blir på sin post.

Noen sekunders stillhet fulgte i Fullers sprakende ende av linjen. Cota: - Er du der, Fuller? Har du forstått?

Fuller:

- Ja, Sir. Hver mann blir på sin post. Klokken tre på ettermiddagen var Clervaux «eingekesselt», som det heter på tysk, omgjort til en «kjele». Alle Fullers støttepunkter var på fiendens hender. De tyske panserne trengte inn i byen fra tre kanter. The GIs satte seg tappert til motverge, men var stadig på vikende front. Og kort før mørkets frembrudd ga Fuller sine gjenlevende kompanisjefer - telefonisk (nok et mirakel!) -«strikt ordre om å kjempe til siste mann!»

Sekundet etter ble forbindelsen brutt, et øredøvende brak fulgte, golv og vegger skalv, taket ble gjennomhullet og truet med å rase sammen, lyset forsvant, flere eksplosjoner, og gjennom det sønderskutte vinduet kunne Fuller skimte en tysk panser som fra femten meters hold dundret den ene granaten etter den andre inn i det gamle hotellet. «Obersten besluttet å omgruppere mennene sine», som det heter i en Time-Life-beretning fra våren etter, hvilket mer nøkternt sagt betyr at han kom seg ut gjennom et vindu på baksiden av hotellet med de skamferte restene av staben sin og der klarte å klyve opp en stige som sto lent mot fjellveggen, med en blind medsoldat hengende i beltet. Fem mann kom seg noenlunde helskinnet opp på høyden mellom to tyske panserstillinger, der de utmattet klemte seg ned i den snødekte skogbunnen; det var den hardeste vinteren i Ardennene på årtier, store snømengder, enkelte netter helt nede i minus 20 grader, noe Hitler hadde kalkulert med, ihvertfall håpet på - det var dissens mellom meteorologene hans -, offensiven bar da også kodenavnet «Operation Herbstnebel», blant andre.

Etter å ha gjenvunnet fatningen - og pusten - løftet Fuller hodet og så ned i byen: «Clervaux lignet et inferno», kunne han senere berette: «Pantherne brølte gjennom ruinene og fyrte fra kloss hold inn i hus etter hus, der noen spredte og fortvilte GIs stadig gjorde motstand. Over de brennende bygningene hang en oljeaktig røyksky, her og der revet i filler av lysgranater og lyskastere.»

Sammen med medsoldatene klarte han å ta seg gjennom skogen de 15 kilometrene til Wiltz, mens de siste restene av troppene hans - ca. hundre mann - forskanset seg i Clervaux’ gamle slott og holdt stand et helt døgn under massiv beskytning fra alle himmelretninger (blant annet med fosforgranater), men da var det også slutt, tyskerne kunne storme bygningen og fant nesten bare døde og sårede, bortsett fra i slottets ulmende ballsal, der satt en enslig amerikansk menig og spilte klavér - jazz.

Alt dette er lenge siden, men både jazzen og krigen og Clervaux har fulgt meg i 25 år; soldaten ved klaveret skal etter hvert nemlig bli far til en av hovedpersonene i denne romanen, unnfangelsen skjedde bare under så kronglete omstendigheter at det tok meg noen år å peke ham ut som den skyldige. Da tyskerne stormet det sønderskutte slottet, ble de så betuttet over der inne i kuleregnet å støte på en mann fordypet i Scott Joplin at de rent ut glemte å ta livet av ham. Isteden tok de ham til fange og satte ham i en jeep sammen med to sårede tyske soldater, og sendte dem bakover i linjene, mot Tyskland. Men veien mot Dasburg var blokkert av framrykkende panserkolonner, så de måtte søke ut på skogsveiene, og her var de på fremmed jord både angripere og forsvarere, og utpå natten brøt i tillegg kjøretøyet sammen, i gjørme og snøslaps.

Trekløveret måtte begi seg avsted til fots, en musikalsk GI, en tysk fenrik med den ene armen i fatle og en menig med ett skamskutt øye og det andre skjult under en blodig bandasje (men heldigvis med lommene fulle av amfetamin), på måfå, og de endte - bokstavelig talt - i Oberst Fullers fotspor, mot Wiltz, som nå også var på Wehrmachts hender, men de brukte over to døgn på disse 15 kilometrene, og da var Fuller og hans sørgelige selskap av ren utmattelse falt i tyskernes klør; Cota hadde måttet oppgi byen, mer eller mindre i panikk. Pianisten møtte her i fangenskapet igjen sin overordnede, Fuller, som forlangte en korrekt militær hilsen før han omfavnet ham, kort og korrekt det også, og gjorde ham oppmerksom på at: - Alt livet har å by på er utsettelser, unge mann. Her kommer vi til å dø, siden vi ikke gjorde det i Clervaux.

Wiltz skulle holdes for enhver pris (Hitlers ordre), så man hadde rigget til et slags fangekvarter, en blanding av torturkammer og feltlasarett, fikk jeg senere vite (muligens av en ikke helt etterrettelig kilde, mor til en av hovedpersonene i denne romanen), der fangene fikk både bank og behandling mellom skjermbrettene; det var først og fremst posisjonene til de allierte drivstofflagrene innover i Ardennene tyskerne var interessert i; mangelen på drivstoff skulle da også bli Manteuffels triste skjebne.

Pianisten ble slått døv på det ene øret og fikk ødelagt den venstre hånden. Men allerede fem dager etter ankomst klarte han ved hjelp av en belgisk sykepleierske å rømme, en av sivilistene i Wiltz som var beordret i tyskernes tjeneste. Hun var et par år eldre enn ham, høyreist og mager og lyshåret som et lykkelig eventyr, intelligent, sta og drømmesyk, hun het Maria og falt pladask for «denne merkelige amerikaneren», som med «sitt vanvittige humør» klarte å holde motet oppe hos medfangene («og meg») selv her «midt i helvete», som hun senere skal betro sin vel bevarte dagbok.

Og hun ble med ham. Han simulerte et epileptisk anfall så identisk med lærebøkenes foreskrevne symptomer at «idioten» som hadde oppsynet med lasarettet flyttet ham over i en mer human avdeling, der også vaktholdet var slakkere. Kort tid etter utartet det til en improvisert fest i vaktstyrken, på grunnlag av en konfiskert beholdning «Lëtzebuerger Kirsch» (det var St. Viths fall som ble feiret, noe prematurt, skulle det vise seg), og Pianisten sto opp, snek seg usett ut i latrinen, fjernet 2. Grenser ved hjelp av et skrujern vinduet i den ene veggen og krøp naken ut i snøen. Der ventet den belgiske engelen på ham, med panisk kjærlighet i blikket og nok undertøy til å holde en armé i Russland over vinteren; hun kledde på ham og hengte en tysk uniform utenpå det hele; de ruslet ut forbi vaktposten (som hilste), arm i arm som de to nyforelskede de var, forlot veien straks de var ute av syne og skar over et hvitt jorde og lot seg oppsluke av skogen. For ikke å sette spor gikk de i bøndenes tråkk, zikkzakket seg tilbake til Clervaux, av alle steder, der de i utkanten av den sønderskutte byen søkte tilflukt i en forlatt gård i dalføret ved Abbaye St.-Maurice, barndomshjemmet til en av Marias studievenninner, en gård denne venninnen for øvrig ikke orket å se igjen etter krigen - hun mistet flere av sine der - og derfor skal la Maria overta for en symbolsk sum, når den tid kommer. Men her, i en evakuert bondegård bak en av krigens mest utydelige fronter, tilbragte den belgiske kvinnen og den amerikanske Pianisten den neste drøye måneden i total ensomhet, eller «i hverandres armer», som det heter i dagboken hennes. Men så kom freden, den kom ikke like brått som offensiven, men den kom, i nølende etapper, og Pianisten ble mer og mer urolig etter som de allierte flyene summet over i digre svermer og innover i Riket med død og siviliserte forhåpninger om en gang for alle å opprette stillhet i Europa. Og da noen forbistreifende sivile - på vei hjem - i dagene fram mot slutten av januar kunne fortelle at Manteuffel var gått tom for drivstoff allerede før jul, hadde lidd blodige nederlag ved Bastogne og Celles og ikke klart å nå verken Maas eller Antwerpen, fikk Pianisten det travelt med å melde seg for en alliert kommando man fortalte var opprettet i grensebyen Vianden, cirka 30 kilometer sørøst for Clervaux, og også dit gikk han til fots.

De to elskende så hverandre i øynene, lovet hverandre evig troskap, og tok avskjed. «Det var noe han absolutt måtte ordne, som ikke lot seg utsette,» skriver Maria i dagboken, sogar på engelsk, med steil og bitter håndskrift. For det var det siste hun så til ham. Pianisten sviktet henne. Eller krigen tok ham. Han sviktet både kjærligheten og sin reddende engel. Eller krigen knuste det alt sammen. Men ikke før han hadde rukket å bli far til en av hovedpersonene i denne romanen, Marias sønn, Robert. Senere fikk hun det forresten for seg at Pianisten muligens kunne være canadier, at han hadde bodd i hovedstaden Luxemburg da krigen brøt løs, som en slags bohem som underholdt på kaféer og kabareter for drikkepenger og almisser. Herfra hadde han kastet seg inn i kampen mot Hitler, i likhet med så mange andre i dette tapre lille landet, som han etter hvert var kommet til å identifisere seg med, som noe langt mer enn en høflig gjest.

Men det fantes bare noen få og svært vage indikasjoner på denne Canada-teorien, «noe han hadde sagt», påsto hun, uten å bli særlig konkret, «noen stedsnavn…» og en viss kjennskap til fransk som kunne peke i retning av Quebec, men det kan like gjerne være at hun overdimensjonerte disse detaljene med sin svakhet for tragiske heltegjerninger og manglende evne til å sortere eget liv fra andres. Tidligere på høsten (1944) - altså før Wiltz - hadde hun nemlig tjenestegjort ved et feltlasarett i utkanten av Antwerpen, da den canadiske 1. armé gjennom en nærmest total selvoppofrelse fratvang tyskerne kontrollen over Scheldemunningen, innseglingen til Antwerpen, slaget ved Breskens og Zuide Beveland, som det heter i krigsleksikonet hennes, en begivenhet som for øvrig har fått betegnelsen «den verste krigsskueplassen til alle tider» - i alliert krigshistorie, vel å merke -, der både tyskerne og Royal Air Force bombet dikene og satte slagmarken under vann, med den følge at de som ikke ble drept i kamphandlingene gjerne frøs ihjel i det iskalde vannet. Marerittet varte i en evighet, og det er mulig Maria ble offer for et sjelelig jordskjelv der hun natt og dag sto bøyd over canadiske soldater som døde mellom hendene hennes, og at denne omveltning senere fikk henne til å risikere livet for en totalt ukjent (Pianisten, fordi hun mente at han kunne være canadier), eller til å blande sammen de to opplevelsene, ihvertfall når hun i ettertid skulle lage seg forklaringer og søke sammenhenger, de underligste sammenhenger - i Zuid Beveland hadde hun også familie, som overlevde ved å holde seg skjult under et segl i en morken båt, i dagevis.

I lang tid etter krigen korresponderte hun også med flere av disse «våre canadiske redningsmenn», eller med deres etterlatte, og bidro på denne måten til å gjøre interessen for akkurat Canada til ett av den knøttlille familiens mange særtrekk. Da sønnen hennes vokste opp, hennes og Pianistens - nå kan vi snart presentere ham - fikk han for eksempel lære seg mer om Canada enn om hennes eget hjemland, Belgia; navn på byer, klimatiske forhold, historie og Lake Hurons største dyp -228 meter.

Men ingen av disse teoriene om Pianistens opphav lot seg noen gang bekrefte. Ei heller avkrefte. Så for sønnen - og antagelig også for henne - vil han for all tid være en «slags amerikaner», som etter all sannsynlighet slo seg gjennom som kabaretartist i forskjellige europeiske byer i årene fram mot 1940, det er ihvertfall ikke helt umulig, en kunstner på flukt fra sine egne røtter, til samvittigheten og alvoret innhentet ham, krigen og en belgisk sykepleier.

- Det var en egen frihet i krigen, kunne Maria utbryte i følelsesladde øyeblikk, - som jeg aldri har opplevd verken før eller siden. Man lurer kanskje på om ordet «frihet» var særlig velvalgt her, men det var basisbegrepet i hennes religiøse forestillingsverden, slik andre katolikker holder seg med «Mutter Gottes», Ave Maria og Lourdes. Og det er et ugjendrivelig faktum at hele Marias eksistens (og dermed også sønnens) kretset rundt denne ene ubegripelige vintermåneden i 1944 -45, unnfangelsens stille måned, freden i orkanens øye, og at alt som hadde med den å gjøre ble samlet opp i fotoalbum, bokhyller, kasser og svære utklippsbøker, ble lest, studert, sjekket og gransket, før store deler av materialet på begynnelsen av syttitallet havnet i Krigsmuséet man opprettet i det møysommelig restaurerte slottet i Clervaux. Mens barndommen hennes kun hadde som oppgave å lede opp mot det samme klimaks, 1944, og årene deretter (sønnens barndom) burde skamme seg over at de la det gyldne høydepunktet stadig lenger bak både henne og alle andre. Man må vel nesten kunne si at tiden var hennes bitreste fiende. Og det ble ikke bedre da hun - ut i femtiårene en gang - begynte å si:

- Ja, de tidene får vi nok aldri tilbake. En setning hun uttalte med den samme hjerteskjærende tapperhet som kloke kvinner til alle tider har visst å se sin skjønnhet falme med.

Men ett konkret minne hadde hun altså, et sprell levende bevis på at det hele ikke bare hadde vært en drøm, en sønn, som hun fødte en vakker oktoberdag i dette største av alle fredsår og straks ga navnet Robert, etter hans forsvunne far, som han også lignet på en prikk, for på henne lignet han ikke, eller på noen i hennes familie, gutten var en «slags amerikaner», han også, og hun skammet seg ikke over å si det, over å føde og oppdra og elske dette krigsbarn, det var nok av andre fødsler i regionen med langt mer tvilsom bakgrunn.

De ti første fredsårene fløt for mor (og til en viss grad også for sønnen) på et svinnende håp om at Pianisten skulle dukke opp igjen - folk forsvinner jo ikke i løse luften, sa hun stadig - selv ikke i en krig, vi er jo vitne til de mest utrolige familiegjenforeninger. (Hun tok grundig feil her, amerikanerne kunne for Ardenner-offensivens del telle tre ganger så mange missing in action som falne.) Dessuten skyldte ikke Pianisten henne bare det gebrokne livet sitt, han elsket henne også, som hun elsket ham, så det kunne ikke være av fri vilje han holdt seg borte; denne kjærligheten var et credo i hennes og sønnens hjem, deres aftenbønn og katekisme.

- Han elsker meg, kunne hun gjenta, alltid i presens og særlig etter et par glass vin, som en stakkato besvergelse, med et bristende og bønnfallende håp i stemmen, til tider også med stor overbevisning.

Dermed ble ikke de to mest åpenbare forklaringene på at mannen aldri viste seg igjen berørt med en stavelse: enten var han vel avgått ved døden allerede på den farefulle ferden mot Vianden; det lå miner og blindgjengere overalt, og Vianden ble ikke befridd før langt ut i februar, og det betyr at han kan ha løpt rett inn i en tysk stilling; hvis han da ikke hadde fabrikkert hele denne Vianden-historien, for å skjule sine spor, for Maria. De sakene han «absolutt» måtte ordne, «som ikke lot seg utsette», kunne for eksempel være noe så enkelt som en familie, kone og barn.

Selv holdt Robert - etter hvert som han begynte å tenke noenlunde klart om disse tingene - på den første forklaringen, en brå død i en uoversiktlig kampsone, men han kunne heller ikke se bort fra at Pianisten egentlig ikke trengte noen familie eller andre ytre årsaker som påskudd for å holde seg borte; hans mor kunne nemlig være ganske krevende, særlig i sin kjærlighet og i sin idealisme, og hvilken mann kan i fredstid leve opp til en myte han har skapt i krig, for ikke å si: hvilken mann ønsker å tilbringe resten av sitt liv som reddet, i selskap med sin redningsmann, som er en kvinne, i takknemlighetsgjeld og så videre…?

Hvilken teori hun selv søkte trøst i, fikk sønnen aldri klarhet i. Men etter oppførselen hennes å dømme antok han at hun må ha ment noe i retning av at Pianisten stadig var på leting etter henne, febrilsk, men i blinde, på grunn av hukommelsestap, granatsjokk eller som følge av en ordinær krigsnevrose. Hun ga nemlig flere ganger uttrykk for at også hun selv hadde befunnet seg i en komalignende tilstand helt fra februar dette året til langt ut på høsten, gjennom hele graviditeten altså, at alle disse månedene rett og slett var forsvunnet fra hukommelsen hennes, lykkelige og ulykkelige som de må ha vært, om hverandre.

Etter hvert som Robert d.y. vokste opp, og emnet for øyeblikket ikke akkurat var tabu (for det var det i perioder), hendte det at han spurte henne hva de to hadde snakket med hverandre om i løpet av den drøye måneden de lå i skjul her, et hav av tid egentlig, hvis man regner timene opp, dagene og ukene som utgjør en hel måned for to ensomme mennesker - hvilke holdepunkter kunne ikke Pianisten i denne tiden ha gitt henne om seg selv og sin bakgrunn?

Men det må ha vært tynne greier, for hun ble alltid vag og skyldbetynget når han kom inn på dette, og det skulle ikke forundre ham om de bare drev med tøys og spillopper og alt det livet ellers kan by to unge mennesker som ikke har noe større ønske enn å stenge en sinnssyk verden ute. I ettertid har hun selvfølgelig angret på denne tankeløsheten, men hun hadde jo ikke de vageste forestillinger om at fyren plutselig skulle forsvinne igjen, hun som hadde funnet meningen med livet her midt i krigen, gjenvunnet grepet etter Zuide Beveland, hun stolte på sin kjærlighet, og på hans, og ikke snakket de hverandres språk godt heller - fransken hans var skakk, og engelsk lærte hun seg skikkelig først senere.

Da den tid kom gjorde hun imidlertid flere forsøk på å få Pianistens to overordnede i tale. Hun skrev brev både til Oberst Fuller og Norman D. Cota, som begge overlevde strabasene og vendte hjem som tungt dekorerte krigshelter. Fra Fuller hørte hun ikke et ord, mens Cota skrev halvt psykiatriske brev om at «Europa nå står midt i en vanskelig gjenoppbyggingsperiode som vil kreve nye ofre av en allerede hardt prøvet befolkning, men sivilisasjonens vugge har gjennomlevd kriser før…» og så videre. Og han nevnte bare som et apropos helt til slutt at noen Pianist hadde han dessverre ikke kjennskap til, Maria måtte dessuten huske at det var Fuller som hadde kommandoen i Clervaux, og mange overlevende var det ikke… Hun ville da straks skrive tilbake og gjøre Cota oppmerksom på at Pianisten såvisst var kommet helskinnet fra det, ingen tvil om det, hun skildret det kortvarige fangenskapet hans i Wiltz, sammen med Fuller sogar, og deretter den halsbrekkende ferden tilbake til Clervaux. Men da hun kom til dette punktet, brøt hun plutselig sammen, rev arket i biter og kastet dem rundt seg med fortvilte hyl: - Har jeg da bare drømt alt sammen? Jeg husker jo ingenting!!

Det var første og eneste gang Robert så sin mor i en så oppløst tilstand. Og det varte ikke lenge. Allerede kvelden etter satte hun seg ned og komponerte et nytt brev til Cota, nå med en detaljert skildring av hele hendelsesforløpet, nærmest identisk med den sønnen senere skulle finne i dagboken hennes. Men heller ikke dette skrivet førte til noe; hun hadde jo ikke engang fått tak i Pianistens fulle navn (det var fortvilelsen over dette som hadde utløst sammenbruddet dagen før); hun hadde bare kalt ham Bobby (et navn sønnen nektet å ta i sin munn, og som han kvier seg for å gjøre den dag i dag), men det betydde selvsagt Robert, og det var mange Robert i de allierte rullene over Ardenner-avsnittet, men ingen musiker, pianist, som hadde vært i Clervaux, på hans alder… hun hadde nemlig merket seg fødselsdatoen hans, på GI-skiltet han bar rundt halsen, 12-1-1919, for på denne datoen - hans 26-årsdag, den 12. januar 1945 - hadde hun overrasket ham med en ovnsstekt gås som hun hadde klart å stikke til seg fra en av de evakuerte nabogårdene.

Dette gåsemåltidet, som Robert d.y. en gang i pubertal tankeløshet kalte «Die letzte Mahlzeit» (som pådro ham en sviende ørefik), var for øvrig et av de mange krigsminnene som skapte ritualer i de små livene til mor og sønn som her drar seg innover i fredsårene. Ovnsstekt gås var yndlingsretten deres, den ble servert ofte og særlig vinterstid, og alltid frugalt tilberedt, som et koshermåltid i ørkenen. Og det nyttet ikke for d.y. å antyde at han ikke var videre begeistret for fjærkreet, eller at han klemte det ned kun for ikke å såre henne, det ville bare ha såret henne enda mer. Hun fikk dermed leve videre i sine villfarelser om at sønnen elsket gås like høyt som han elsket pianotimene hun sendte ham avsted til tre ganger i uka, hos en av lærerkollegene hennes ved den videregående skolen i Clervaux, der hun underviste i klassiske språk - sykepleierfaget var noe hun hadde tilegnet seg i all hast da krigen brøt løs. Slik arbeidet de altså, mor og sønn, med hver sin livsstrategi, litt forbi hverandre, med hver sin klossete varsomhet. Når han skulle protestere mot noe eller være opprørsk, så sørget Vårherre (nesten) alltid for at han klarte å knytte det til noe som ikke hadde direkte sammenheng med krigen og Pianisten. Som nevnt opponerte han aldri mot pianotimene, eller mot gåsa - eller mot Canada-teorien for den saks skyld - men mot det å tegne på skolen, Robert hatet å tegne, tegne og male, og han presterte ikke mer enn en håndfull forkrøplede skisser i løpet av alle de årene han gikk der.

- Du er en merkelig gutt, sa hun, - som ikke liker å tegne, det gjør da alle barn.

- Ikke jeg.

Men dette kunne hun forholde seg til, betrakte som en egenartet skavank i et sart barnesinn som det er en god mors oppgave å hjelpe av veien, med tålmodighet.

De hadde en gammel brønn på gårdsplassen utenfor, som ikke var i bruk lenger, men som det heller ikke lå noen lem over, og en kveld sønnen sprang av sted med en jevnaldrende kamerat, kom hun løpende og ropte:

- Du har vel ikke tenkt å hoppe!

Hun hadde fått det for seg at han ville begå selvmord, og lot seg ikke overbevise om at ingenting var ham fjernere, om at han hadde det så godt at han ikke engang skjønte hva hun snakket om, nå skulle de opp i skogen og skyte villsvin, med pil og bue.

Nå og da fant hun ut at det var noe han ikke tålte, hvitt brød, epler, marsipan… Andre ganger nektet hun ham å gå på skolen, det kunne være noe hun hadde lest i avisene, om en morder som gikk løs i Hunsrück eller i Mosel-traktene, eller om en epidemi som hadde brutt ut i Holland, og trolig hadde hun bare behov for å ha ham sikkert forvart i senga på slike dager som var litt tyngre enn andre.

Et annet barn - som ikke har en forsvunnet pianist til far - ville kanskje ha utbedt seg en forklaring på denslags opptrinn, særlig når det nærmer seg puberteten. Men ikke Robert. Han kategoriserte enhver gåtefull adferd fra morens side som en følge av krigens kalde håndtrykk. På en eller annen måte var han seg vel også bevisst det skrekkelige under at han selv - tross alt - kunne takke den samme krigen for at han i det hele tatt eksisterte. De viderverdigheter det her berettes om betyr altså ikke at Robert opplevde sin barndom som overbeskyttet og mislykket. Det er først langt senere i livet den skal bli vanskelig, når han merker at den ikke vil slippe taket i ham.

Dessuten var det en alvorlig defekt ved ham, Robert d.y. hadde for vane å rømme, som sin far, det startet han med allerede i fem-seks års alderen, han forsvant plutselig inn i skogen og måtte finnes av naboer og lærere og venner, og etter hvert som han ble eldre, ble utfluktene lengre, de førte ham opp i de omkringliggende landsbyene, nå og da også over grensene til Tyskland og Belgia, han syklet, gikk til fots eller tok bussen, det skjedde omtrent en gang i halvåret, alltid uten forvarsel, og verken mor eller sønn hadde noen god forklaring på dette, annet enn at det måtte være et skjebnens tegn, på at gutten egentlig ikke hørte hjemme her, i Luxemburg, men var en gjest, han også, som Pianisten.

Men altså - ingen av de sparsommelige opplysningene Maria hadde klart å merke seg (eller huske) om Pianisten, maktet å bringe ham på bane igjen. Han var og ble en fantasi, med alle fantasiens kvaliteter og svakheter. Cota sendte julekort noen år, nøytrale og hyggelige julekort der han uttrykte glede over at gjenoppbyggingsarbeidet i Europa gikk sin gang, over at Robert d.y. hadde begynt på skolen, spilte fotball, og særlig over at han hadde begynt i speideren (den gamle offiseren øynet her muligens starten på en militær løpebane, uvitende om at den speiderbevegelsen man holder seg med i Ardennene har langt mer med jomfru Maria å gjøre enn med Baden Powell).

Ett år sendte han også en svær pakke tyggegummi og sigaretter i overflod, og det lo mor og sønn godt av, for rasjoneringenes tid var da over for lengst. - Stakkars gamle mann, smilte hun. - Han lever i fortiden.

Men i det samme fikk hun den skjebnesvangre idéen å sende ham et fotografi - av d.y. Ingen kan stå imot det bønnfallende blikket til en åtteåring som savner sin far. Og Robert husker denne fotoseansen - som foregikk hos en hoff-fotograf i hovedstaden og må ha kostet henne en formue - som den mest tyngende enkeltepisoden i alle deres bestrebelser på å spore opp Pianisten.

De tok toget inn til hovedstaden, gutten ble plassert i et fasjonabelt studio på Rue du Curé, ved siden av et flamsk eikemøbel og en diger blomsteroppsats, som hans mor betalte leie for, og måtte lytte til en uendelig krangel mellom henne og fotografen om hvordan han burde være kledd - som en fillefrans, i skoleuniform, kirkeantrekk, eller kanskje med en fotball under armen - og særlig om hvilket ansiktsuttrykk han burde vise den pensjonerte krigshelten for endelig å sette ham i sving med å spore opp faren.

- Bør han i det hele tatt smile? lurte Maria.

Dette siste ble løst til hennes tilfredshet av den yngres elendige humør, og av fotografen, som skaffet seg tillatelse til å ta de bildene han ville, hvorav Maria så valgte ut det med guttens mest nitriste åsyn. For øvrig var han kledd til lek (hennes idé) og han hadde virkelig denne fotballen under armen (fotografens).

Først mange år senere fikk hun vite at amerikanere ikke har noe forhold til europeisk fotball, og da lo hun overgivent igjen, med den samme tvetydige tapperheten som hun mottok sigarettene og tyggegummien med:

- At vi kunne være så naive, sa hun. - Tenk på alt det vi fikk i stand for å finne din far, så desperate vi var…

- Vi og vi, kunne gutten da ha svart, men det gjorde han ikke, og etter at han selv fikk en sønn, kom han til at idéen med fotballen kanskje ikke var så elendig. Han burde bare ikke ha sett så sur ut. En åpen og blid åtteåring med en fotball under armen virker nå engang langt mer forlokkende på en bortløpt far enn en stakkar som allerede med sitt første blikk legger seg som en stein på samvittigheten hans, om han nå har noe forhold til sporten eller ikke - egentlig merkelig at Cota ikke sendte mer Marshallhjelp.

Robert var også (i puberteten og senere) inne på tanken om at Cotas vennlige desinteresse - som ikke ble brutt av fotografiet - kanskje skrev seg fra den desperate telefonsamtalen han hadde ført med Fuller klokken 1234 søndag 17. desember 1944, da han fattet den militært sett muligens korrekte, men likevel ganske ubehagelige beslutning om ikke å komme sin underordnede til unnsetning med mer enn et skarve batteri panserartilleri (som for øvrig aldri nådde fram, man vet ikke engang om det ble sendt). Robert kunne ihvertfall godt tenke seg at noe av den samme misnøyen som oppsto i kjølvannet av gjenerobringen av Scheldemunningen, mellom canadierne, som frøs til døde der nede i isvannet, og deres allierte, engelskmennene, som bombet dikene, også må ha oppstått mellom Fuller og Cota. På den bakgrunn var Cota neppe altfor ivrig etter å gjenoppta kontakten med Fuller, stille ham absurde spørsmål om en soldat, i hans - Fullers - regiment, som skulle ha spilt piano i Europas skjebnestund, da alle hadde «strikt ordre» om å «kjempe til siste mann», en ordre gitt av Cota selv. Ja, Robert d.y. kunne godt tenke seg at det å ta kontakt med en så hjemsøkt underordnet stred mot Cotas militære fornuft, kanskje mot hele hans idé, både om det å føre krig og det å slutte fred.

Denne mulige forklaringen nevnte han imidlertid aldri for sin mor. Og han ble som antydet etter hvert temmelig lei av hele denne letevirksomheten og gjorde hva han kunne for å leve med, forkrøple, tåkelegge eller overse prosjektet, så skånsomt som mulig. Savnet av en far er noe mødre ikke har greie på. En guttunges savn av en far er ihvertfall langt fra identisk med en kvinnes savn av en mann. De to størrelsene har ikke noe med hverandre å gjøre. De kaller ikke på samarbeid. De krever avstand. Intelligent avstand. Men slik vokste de altså opp, Maria og den amerikanske sønnen hennes, på hver sin side av et ubesvart spørsmål.

Et forsiktig steinkast lenger nord i det samme lille dalsøkket ligger nok en rosakalket gård fra det gyldne attenhundretallet, i en idyllisk bøkeskråning av den typen turistmyndighetene i landet gjerne anvender for å overbevise resten av verden om at storhertugdømmet har mer å by på enn lyssky bankvirksomhet og en blomstrende stål- og porselensindustri. Her bodde Markus og Nella, et middelaldrende ektepar som Robert allerede i totreårsalderen utpekte som «onkel» og «tante», på tross av at det ikke var noen blodbånd mellom dem. Markus var imidlertid gudfaren hans, og han bar på «en grusom hemmelighet», som han selv uttrykte det. Hans kone Nella, derimot, trengte ingen hemmeligheter i det hele tatt, men kunne gå kledd som hun ville, vaske håret eller la være, småspise dagen lang på tross av et tiltagende vektproblem, eller plukke seg frimodig i nesen for den saks skyld, for Markus var blind. Den «grusomme hemmeligheten» hans var at han ikke var det.

Han var belgier av opprinnelse, som Maria, fra en liten landsby ved Stavelot i Ardennene, og ble i egenskap av «neudeutsch» innrullert i Wehrmacht på senvinteren 1941. Han ble sendt til østfronten samme vår og tjenestegjorde som sambandsoffiser - med løytnants grad - i General og fram til raidet mot Sevastopol året etter. Han ble såret i sluttkampene ved Stalingrad, mistet synet i et døgn eller to, men så seg tjent med å ha mistet det for godt, og ble sendt hjem i god tid før sammenbruddet i Øst. Han tilbragte de to siste krigsårene på farsgården til Nella i utkanten av Clervaux. Og selv om hun nok var et godt og godhjertet menneske, så holdt hun ikke gjerne på en hemmelighet når det bare bød seg en god anledning til å røpe den; følgelig valgte Markus å være blind også hjemme -«inntil videre», som han kalte det, eller: - Jeg får åpne øynene igjen når krigen er over, som han sa til seg selv og senere til Robert, for ingen liker å bedra sine nærmeste. Men vi kan heller ikke se bort fra at det var blindheten som etter fredsslutningen sparte ham for et år eller to i alliert fangenskap, i England, som så mange av hans «nytyske» belgiske brødre måtte underkaste seg.

Men det ble aldri noe av at Markus åpnet øynene igjen, selv om han så klart for seg hvordan det skulle skje, helst en sommermorgen, han setter seg opp i sengen og stirrer mot vinduet og bryter ut i en nølende jubel: - Jeg ser skygger, Nella! Konturer! Jeg ser lys! Er det vinduet…? For derpå å simulere en langsom og ufattelig gjenerobring av de seendes verden. Isteden vente han seg til den blinde manns beskyttede spiontilværelse. - Ingen har et bedre liv enn blinde som kan se. De har fått et slør trukket vekk fra synet; teppet går opp for de virkelige gjerninger og mennesker, med alle deres skavanker og sjarmerende hemmeligheter. Det er selvsagt mye trist å se, men jeg ville ikke ha vært det en dag foruten.

Denne optimismen lød ikke alltid like overbevisende; særlig hadde det røynet på da de tyske arméene passerte for annen gang, under Ardenner-offensiven, og det bare var Nella til å stikke ut en fluktrute for familien gjennom den snødekte skogen, hun som omtrent ikke hadde vært utenfor Clervaux’ bratte vegger. Men det hadde parets yngste datter, Marion, som var speider. Og når jentungen likevel kom i tvil om retningen, slo Markus den hvite stokken sin mot hoftekammen hennes og stilte seg opp med ansiktet mot vinden som et værende byttedyr og sa: - Er du sikker på at det er den veien, lille venn, jeg kjenner meg liksom ikke igjen her…? Eller han simulerte den blinde manns paniske intuisjon: - Nei nei, ikke ned der, det føler jeg på meg, vi skal oppover…Vinden kommer fra nord, gjør den ikke, da er det den veien… Ved hjelp av dette vakre samspillet mellom far og datter kom familien seg i løpet av natten også i sikkerhet hos noen slektninger i landsbyen Boevange, der de lå i dekning en ukes tid, før de ble drevet videre sørover mot Enscherange og oppholdt seg i forskjellige tålmodige privathjem til offensiven brøt sammen, altså i den måneden Maria og Pianisten holdt fortet i Clervaux. Også etter krigen hendte det at Markus fikk satt sin blindhet på prøve. For eksempel var bare det å lese aviser forbundet med en konstant og årvåken uro, og ikke kun i lesende øyeblikk, han måtte også i samtale med familien passe på å holde den informasjonen han selv hadde tilegnet seg fra den som stammet fra Marions sporadiske høytlesninger.

- Men det dreier seg bare om taktikk, fortalte han Robert d.y., som med tid og stunder skulle bli hans fortrolige, og ungene vennet seg jo etter hvert til å ha en far som stilte intelligente og ledende spørsmål om verdenssituasjonen, som aldri sluttet å interessere ham, om politikk, statsdrift og industrireising, for ikke å snakke om rettsoppgjøret som fulgte i krigens kjølvann, som for hans egen overordnedes del, General Manstein, strakte seg langt inn i femtiårene.

Ingen av familiemedlemmene syntes heller det var påfallende at Markus ikke sølte på klærne sine, snublet over møbler som var blitt flyttet på eller var i tvil om hva slags vær det var. Den blinde har ekstra god hørsel, han fornemmer alt det vi andre er avhengig av synet for å tilegne oss, ja, den blinde trenger rett og slett ikke synet, dessuten la han nå og da inn en snublebevegelse når han kom på at det kanskje var lenge siden sist, eller han spilte overrasket når noen plutselig snakket til ham. For å slippe direkte blikkkontakt med omverdenen gikk han også alltid med mørke briller.

Men etter at døtrene flyttet ut ble han satt på nok en prøve, for Nella likte verken nyheter eller høytlesning, og var dessuten gjerrig, så hun «glemte» ofte å handle inn unyttige ting som aviser, tidsskrifter og bøker. Og det er her Robert d.y. kommer inn, Markus’ gudsønn og nærmeste nabo. Det ble guttens oppgave å skaffe kildene til veie og lese høyt for sin venn når Nella var i nærheten. Og grunnen til at Markus omsider innviet ham i den «grusomme hemmeligheten» sin, var nok rett og slett de elendige leseferdighetene hans, den lille amerikaneren var nemlig ikke mer enn drøye syv år da det innviklede samarbeidet startet, selv om den gamle nok også hadde behov for en pause i blindheten sin, et fristed og en medsammensvoren. På det viset ble det faktisk Markus som lærte Robert å lese, i den korte timen de daglig hadde til rådighet mellom skoleslutt og Nellas hjemkomst fra gardin- og stoffutsalget hun bestyrte i byen.

Markus var utdannet elektroingeniør, i den belgiske hærens krigsskole, den eneste utdannelsesmuligheten som sto åpen for ham, påsto han, og han hadde i årene før krigen bygd seg opp et beskjedent navn som oppfinner, blant annet av en vulkaniseringsmetode - eller en type «lim» - som den belgiske hær og senere også Wehrmacht hadde stor glede av. Han hjalp Robert med matematikk- og fysikkoppgavene, han kunne latin, kjente alle de katolske helgenene på rams og var for øvrig et sant oppkomme av dramatiske fortellinger og pussige iakttagelser. Samværet med Markus var derfor ikke noe offer for Robert, og han leste mer enn gjerne høyt, med unntak av referatene fra rettsoppgjøret. Men han likte turene deres enda bedre, særlig de som strakte seg innover i skogene, der Markus kunne opptre mer utvungent, da kom de merkelige innfallene hans på løpende bånd, det var et sirkus i skogen, en fortelling med mange begynnelser, omveier og som regel en lykkelig avslutning, for barnets troskyldighet er menneskenes blankeste våpen.

Hver lørdag ettermiddag spaserte de dessuten i byen, som far og sønn, satt på en parkbenk eller i en kneipe der Markus drakk øl og snaps, mens Robert spiste is, åt kaker og leste høyt fra dagens aviser. Og på disse spaserturene i full offentlighet oppførte Markus seg alltid stivt og fomlete, nærmest som en utrent blind, han gikk med den høyre hånden på guttens skulder og kommenterte omgivelsene i 3. Grenser syrlige og underfundige vendinger, gjenreisningsarbeidet, nye moter, mennesker han visste mer om enn de selv gjorde og turistene som hadde begynt å vende tilbake, særlig festet han seg ved de tyske. Og selv om Robert på denne måten lærte å kjenne to mennesker istedenfor ett, kom han aldri til å forsnakke seg og avsløre sin venn, ikke engang når hans mor sukket på sitt mest medlidende og sa: - Stakkars Markus, som aldri skal få se igjen høstfargene, eller oppdage hvor nydelige Marion og Josephine er blitt.

- Han føler det, sa sønnen da, og med lett hjerte, kanskje på grunn av alt det hun tvang ham til å simulere av interesse for Pianisten; Robert hadde dessuten en tiltagende følelse av at ikke alt stemte med dette amerikanske opphavet hans. Så han lærte å se på Markus som sin eneste egentlige venn, den han visste alt om og som han derfor kunne betro seg til, uten forbehold, også om sin stigende uro i forhold til Pianisten.

Markus hadde en hund, en kjøter han hadde anskaffet på innskytelse, nærmest for å fullbyrde kunstverket «Blindhet». Men han døpte den allerede etter få dager for Delila, etter Samsons svikefulle kjærlighet, for det var en tresk og ustyrlig hund som ikke ville være sin herres øyne, men var gretten, skabbete og flekkete som et velbrukt verdensatlas og gikk sine egne veier, ihvertfall skydde den alle andres. Så etter et års tid ga Markus den fra seg igjen, eller han solgte den for en symbolsk sum til en slakter som påsto han trengte en vakthund, til Roberts store sorg.

Men en dag fikk de på sin vandring gjennom byen se at slakteren dengte Delila med en kjepp, så kjøteren pistret og pep og blodet rant fra begge ører: - Det er min hund, forsvarte den nye eieren seg da Markus grep inn, - jeg har betalt for den og kan gjøre hva jeg vil med den.

Da sa Markus at en hund er et levende vesen, som man ikke kan behandle som en gjenstand, livet setter grenser for utøvelse av både makt og eiendomsrett.

Dette gullkornet gjorde slakteren så rørt at han på stedet foreslo å gjøre handelen om igjen, noe Markus motvillig gikk med på, etter ettertrykkelig press fra Robert. Gutten var sjeleglad, og nok en gang imponert over Markus’ klokskap og talegaver. Den blinde framholdt imidlertid på hjemveien at slakteren ikke hadde gitt fra seg Delila fordi han hadde et godt hjerte, som var blitt åpnet av noen velvalgte ord fra hans, Markus’ side, men fordi Delila var en like elendig vakthund som førerhund, hun var rett og slett ubrukelig til alt annet enn å leve sitt eget liv.

Robert syntes dette var en trist forklaring. Men Markus var uenig;

- Når noen gjør en god gjerning, sa han, - så skal man ikke spørre etter motivet, det får holde at gjerningen er god, mer kan man ikke forvente, med mindre man ønsker å bukke under i skuffelser og bitterhet.

Også dette syntes Robert var en trist forklaring.

- Da er i tilfelle de fleste forklaringer triste, sa Markus. Men fra da av levde Delila ved deres side, nå og da på egenhånd, den bodde i Markus’ hus og gjorde som den ville, som et annet menneske, eller som en katt, den hadde også evig liv. - Det er en klok hund, sa Markus. - Den har gjennomskuet meg.

På skolen lærte Robert om storhertugdømmets brokete historie, slik det opp gjennom tidene har tilhørt Spania og Østerrike og Holland og Frankrike og Tyskland, som ethvert barn på skolen først lærer om sitt eget land før det lærer om andre. Men det var Markus som blottla for ham Ardennerskogenes sanne ånd:

- De er ikke bare en stor hemmelighet for de som ikke bor her og en blyg skjønnhet for de som gjør det, en grønn pute midt i Europa der grenser flyttes og vi som bor her krysser dem uten å bevege oss en millimeter, derfor snakker vi flere språk, for sikkerhets skyld. Men ingen krig er noen gang utgått herfra. Krigen kommer til skogene, om og om igjen, de har tradisjon som overraskelsesmoment.

Gjennom pludder og lek og høyttravende forelesninger introduserte Markus sin unge venn for livets banaliteter og mindre opplagte sider, han hvisket og snakket høyt, deklamerte og illustrerte, befalte, bønnfalte og overbeviste, og det var bare han som var i stand til å servere den endelige forklaring på Clervaux’ guddommelige beliggenhet der nede i en mørk brønn, slik den hellige Bernhard hadde funnet dens franske tvillingby for drøyt åtte hundre år siden og gjort Gud oppmerksom på den; Bernhard var grunnleggeren av Zisterzienser-ordenen, som i motsetning til benediktinerne ikke satte seg til å fryse på nakne fjell og golde åser for å komme nærmere sin skaper, men isteden søkte ned i slukter og dype daler for å komme i berøring med alle tings innerste vesen, jordens.

Bernhard priste da heller ikke bare de åndelige øvelser, men også den kjødelige spekelse, hardt arbeid, for å si det rett ut, det er derfra det kommer alt sammen, både det vi står og går i og den klare tanke, hva vi nå skal med den.

- Den største visdom ligger i helgenlegendene, mente Markus, - og hva angår vår egen skytsengel, den hellige Hubertus, Ardennenes apostel, så har han mer å tilføre den oppvoksende slekt enn det noe politisk parti har, for det er med politikken som med landegrensene, man kan ikke være i to partier på én gang, slik sannheten er, dessuten gjør politikken menneskene større enn de har godt av å være, den gir dem makt. Det må du nemlig huske, Robert, at egentlig er vi bitte små. På alle måter. Det er også det første vi glemmer, når vi vokser opp.

Han kunne spørre:

- Har du lagt merke til at vi i enkelte henseender ikke bare ligner på hverandre men er helt like, ikke bare i kjemisk forstand, slik det står om i de nye bøkene dine, men på den måten at vi alle i visse situasjoner vil forsøke å begå den samme handling. Vi er utrustet med en evne til å etterligne hverandre, Robert. Derfor blir vi ensomme og triste når vi ikke ligner på noen; uten speil mister vi forståelsen av hvem vi er; tryggheten ligger ikke i selvstendighet og særegenheter, men i dét at det finnes mange som oss selv.

Oppfinnerinstinktet hans levde også videre i mørket, selv om praksisen av naturlige årsaker var lagt på is, og Markus var en sann kunstner i å reparere leker i all hemmelighet, forandre dem og finne på nye.

- Det gjelder bare å ha blikk for hva som mangler her i verden, sa han. - Det kan like gjerne være et par nypussede damestøvletter som likevel ikke er vanntette - da finner man opp en bedre impregnering - som at det alltid vil la seg gjøre å få en sykkel til å gå litt fortere enn den for øyeblikket gjør.

Det var nok for ham å se et menneske stå og tråkke en sykkel opp en bratt bakke, for ikke å si en som måtte gå av og trille. - Det skal ikke mer til enn en enkel mekanisk operasjon, det dreier seg kun om utveksling, for at et hvilket som helst barn skal kunne sitte og beseire selv åsene mot Reuler. Likevel kan det ta år og dag før noen bryr seg med å finne opp en slik innretning. Lidelsene forbundet med den sykkelen vi har er nemlig ikke store nok, dermed er heller ikke gevinsten ved å finne opp en ny særlig stor, selv om vi ikke kan se bort fra at også latskapen en dag kan komme til å bli en avgjørende faktor.

Det er heller ingen stor forskjell på det å få en sykkel til å gå fortere og det å finne opp selve sykkelen, selv om mange liker å tro det. Sykkelen dukket nemlig ikke opp av ingenting, den er bygd på grunnlag av enklere sykler, eller kjerrer og banal mekanisk kunnskap om hjulets og balansenervens prinsipper, slik kompasset forutsatte kjennskap til magnetisme og jordens beskaffenhet, slik seglskipet bygget på århundrelang erfaring med det enkle forhold at selv en båt uten segl driver for vinden. Mennesket er altså ikke så klokt, Robert, det er bitte lite, det etterligner sine forgjengere og beveger seg uhyre mye langsommere enn selv den største pessimist kan forestille seg på en svart dag.

Han sa: - Når de nå på den videregående skolen begynner å innbille deg saker og ting om de store sprangene, om teknologiske undre og politiske mirakler, så redusér sprangene, gjør dem bitte små, særlig når det gjelder menneskets tenkeevne - du husker Wilhelm av Oranien?

- Ja ja, Robert husket Wilhelm, som er en sentral figur i Markus’ vokskabinett, en størrelse som illustrerte prinsippet om etterligningene - det forhold at menneskene har et begrenset forråd av bevegelser til sin rådighet, og disse bevegelsene gjentar de, de finpusser og forbedrer dem, til de blir helt like dem andre foretar seg. Det kalles både arv og tradisjon. Det spiller ingen rolle hva det kalles.

Til Roberts første kommunion ga Markus ham nettopp en biografi om prinsen av Oranien, samt et illustrert helgenleksikon for barn der det sto at St. Vitus - også han en av Ardennenes storheter - ble plaget til døde av sin hedenske far, og lykkelig er den som ikke har en slik far, da er det bedre å være helt uten. Til Roberts annen kommunion fikk han en faksimileutgave av den hellige Malachias’ levnetsløp, en irsk munk som for åtte hundre år siden hadde trukket sitt siste sukk i det franske Clairvaux, og en klassisk utgave av Det gamle Testamentet, forsynt med en skriftlig dedikasjon der det het at det var «Det Gamle…» som hadde betydning og kraft, for der hadde ikke Gud bestemt seg ennå, for om han skulle satse på menneskene eller ikke, og det har han som kjent ikke gjort til dags dato.

Maria var litt betenkt over denne siste gaven, ikke på grunn av den oppsiktsvekkende teologien, men fordi boken var svært kostbar og dessuten hadde tilhørt sønnen til Nella og Markus, Peter, som de hadde hatt slike forhåpninger til, men mistet på Østfronten før han fikk innfridd noen av dem. Maria var engstelig for at Robert ikke bare skulle oppdras og adopteres av naboekteparet, men også forvandles til en erstatning for noe de hadde mistet, bli et enda større fantasifoster enn han allerede var.

På denne tiden hadde mor og sønn for øvrig andre problemer å stri med. Robert var ensom på skolen, og ellers også, de jevnaldrende var for unge eller for gamle, han fant en venn og mistet ham igjen. Han fant en interesse og fordypet seg i den, men så løste den seg opp og ble like uviktig som det å rydde av bordet. Han gikk turer med Delila, eller alene. Så forsvant han igjen, svimet rundt i grensetraktene mot Tyskland, krysset elven Our og slo av litt likegyldig småprat med de stedegne bønder, og denne gang ble han ikke funnet før mørkets frembrudd, ikke kom han hjem for egen maskin heller, han var på vei sørover.

- Hvordan kan han gjøre dette mot meg? stønnet Maria overfor Markus, som la hendene i stabel på den hvite stokken og svarte fortrøstningsfullt:

- Han gjør det ikke mot deg, Maria, og han kommer nok til rette igjen. Se bare hvor rolig jeg tar det, selv om jeg elsker ham som min egen sønn.

- Men tenk om Knivkasteren får tak i ham?

- Det finnes ingen Knivkaster, det vet du.

- Men hvorfor kan han ikke si fra?!

Det er ett av de spørsmål sønnen selv må besvare, så Markus tier, og Robert blir ganske riktig funnet dagen etter, da har han sovet i skråningen ovenfor Gentingen, på luxemburgsk side, det er klar forsommer, varmt i været, og han har villet lytte til Ours singlende sølvstemme og bivåne soloppgangen over Rheinland, han er en drømmer, det er ikke mer mystisk enn som så. - Men kan du ikke si fra, da! utbryter Maria til rette vedkommende. Men da smiler han bare og spør om han kan få en undulat, en ny bok, en termosflaske eller en skvettlapp til sykkelen. Han får altså ord på seg for å være et utspekulert barn, men det vil ikke Maria ha noe av, så han får ikke denne undulaten, eller termosflasken, men han får kanskje en oppbyggelig bok, noen dager senere, og rømningsbestrebelsene blir gradvis avmystifisert, de tar plutselig en hel pause, og det kan se ut som om det har en ytre årsak:

Verden er kommet seg inn i sekstiårene, og Maria har tatt et års permisjon fra skolen for endelig å legge siste hånd på et verk hun har tumlet med så lenge noen kan huske, ihvertfall siden hun selv gikk på skolen, en ny lærebok i latin, til bruk på abiturnivå, en bok som skal avdekke det gamle språkets egentlige skjønnhet, på en skjønn og undrende måte.

Robert oppfatter ikke helt hva som er galt med den gamle boken, bortsett fra at den er gammel og at behovet for noe nytt er en edel drivkraft, enten det nå er behov for det eller ikke. Det er hennes livsverk, en oppgave som kaller på både idealisme og hardt arbeid; antagelig er det også portalen inn i en ny tid, et mål hun har satt seg så lenge at det er blitt umulig å snike seg forbi det.

Men det er selvfølgelig ikke tale om å få permisjon med lønn for å holde på med slikt tankespinn, så mor og sønn må leve på oppsparte midler, og det er for nesten ingenting å regne, siden Maria i årene etter krigen «var så heldig å være i fast arbeid», som hun sa, og «så heldig å få bo i et eget stort hus som hun nesten ikke hadde betalt noe for» og derfor hadde lagt seg til den vane å gi bort alt hun kunne avse til dem «som har det enda verre enn vi»; det dreide seg om elever hun av en eller annen grunn hadde fattet interesse eller medlidenhet for, fattige stakkarer fra de døsige landsbyene rundt omkring i åsene, for utdannelse er den av Guds gaver - ved siden av kjærligheten - som man må streve mest for å gjøre seg fortjent til, så det blir besluttet å ta inn en leieboer, det skal bo noen sammen med dem.

Den første som melder seg er en ung kollega av henne, en matematikklærer og en bokorm fra hovedstaden som er helt malplassert her nord i Ösel, han kan ihvertfall ikke snakke om været, krigen og potetavlingene på en hyggelig og liketil måte, han forlanger dessuten et territorium av stillhet rundt sin framtoning, krever varm melk hver morgen, og middagsmaten vil han ha servert på rommet, så han slipper å være vitne til de latterlige og ubegripelige samtalene mellom mor og sønn. Dette varer i cirka tre uker. Da er det slutt på både roomservice og stillhet; Maria sørger for det første og Robert for det andre. Og de må se seg om etter en ny.

Den neste leieboeren blir det imidlertid enda større problemer med, for han er i Roberts øyne like ufordragelig som den første, mens Maria forvandles til en tåpelig ungjente bare han viser seg. Han heter Albert, er bondesønn og et ekte rødmusset Ösel-barn med struttende energi og dessuten en heroisk krigsinnsats å vise til: i en alder av bare seksten hadde han sluttet seg til partisanene, bekjempet tyskere for harde livet og senere blitt behørig dekorert for det da landets lovlige regjering vendte tilbake, fra London. For tiden arbeider han ved jernbanen som kryper gjennom dalsøkkene i dette kantete lille landet - som en stålorm gjennom et steinbrudd - og i ett sett trenger til reparasjoner og vedlikehold, fjerning av trær som faller over linjene, små ras, busker og kratt som vokser opp der de ikke skal. Han er i begynnelsen av tredveårene, i en kropp som ungdommen aldri vil gi slipp på, i vigør fra morgen til kveld, også på fritiden hjemme på vertskapets vanskjøtte gårdsbruk, med vedhogst, hagearbeid og reparasjoner av dette og hint som Markus på grunn av sin blindhet ikke har kunnet hjelpe dem med, ny skifer på taket, et knust loftsvindu, den slags. Og Robert liker særdeles dårlig de blikkene hans mor henger som et slør over disse brutale skuldrene. Så han gjør hva han kan for å forsure atmosfæren i hjemmet, med dårlig humør og tverr baktale. Men det biter ikke, verken på den nye Adonis eller på hans elskede mor, særlig ikke på henne.

- Hva er det du bærer deg for, sier hun. - Skulle tro du var sjalu. Som om jeg noen gang kommer til å finne en ny mann.

Setningen er ikke blottet for savn og beklagelse, særlig er tonefallet rikt, og det bidrar ytterligere til Roberts misnøye at hun nå sitter hjemme om dagene, ensom, og har for mye tid til å fordype seg i alt det hun mangler. Til slutt må gutten også i dette spørsmål henvende seg til Markus.

- Ja, jeg har sett problemet, sier den blinde. - Og det skulle ikke være så vanskelig å løse…

Men så blir han betenkt og mumler noe om at løsningen kanskje likevel kan bli noe for krevende, for Robert ihvertfall, som ikke er mer enn fjorten… Men det virker jo bare mot sin hensikt, han maser til Markus gir etter:

- Først må du innse at det ikke nytter å kritisere eller baktale ham overfor din mor. Bli heller venn med ham, gjør ham til din nye helt. Men sørg så for - etter en måned eller to -å bli skuffet over ham, det kan hun ikke tåle.

Robert forstår straks at denne planen er en genistrek og går forsiktig i gang med å legge om den sure stilen sin, som om han motvillig gir etter for den samme sjarmen som har lagt hans mor så ettertrykkelig for inntrengerens føtter. Og det går forbausende smertefritt, det er en ren lettelse å avblåse den selvdestruktive stillingskrigen, og Albert har ikke noe imot at Robert hogger ved sammen med ham, eller snakker om jenter og fotball (selv holder han med Standard Liège), eller skolen for den saks skyld… Han lærer Robert å håndtere en dressin, viser ham hvordan man penser et tog over på et annet spor, og Robert begynner å legge vekt på vurderingene hans, også på de felter der Markus tidligere har vært enerådende.

En søndag utpå høsten blir han også med hjem til Alberts familie, som holder hus i landsbyen Boennange på høydene i vest. Der har de akkurat fått tilbake strømmen, så Robert får bivåne den høytidelige overrekkelsen av en elektrisk kaffekvern til moren og en hårføner til en yngre søster som fniser og knapt tør vise seg før gjesten har snakket lenge og godt nok «letzebuergesch» til å røpe at han er normal. Det serveres et strålende måltid, man samtaler om været og krigen og avlingene på en hyggelig og liketil måte, og deretter viser Albert fram medaljene sine, og et fotoalbum fra offensivens hardeste dager, og han lar Robert få ta ladegrep på et gevær han erobret fra tyskerne og senere stakk unna som et trofé - det er slike ting som forteller en mann hvor han hører hjemme og hvem han er, sier Albert megetsigende, og Robert synes det faller noen skjell fra hans øyne, oppdratt som han er med Markus’ langt mer kaotiske krig, og med morens, som han vel heller aldri skal komme til å finne ut av.

På tilbakeveien punkterte den gamle jeepen, og de fikk seg en ufrivillig spasertur, på over to timer, men været var strålende, høsten klar som vann og stillheten så stor som den bare kan være rundt fjerne våkeskrik over urokkelige skoger. Robert begynner med andre ord å ane at det ikke skal bli noen lett sak å være «skuffet» over denne mannen. Så han utsetter planen sin, en eller annen skavank dukker vel opp, selv under et så kjernesunt ytre, om det går an å uttrykke seg så paradoksalt. Men på denne måten kommer de hverandre bare enda nærmere, så Robert bestemmer seg omsider for å glemme hele prosjektet. Han gjør det også. Helt til Markus bringer saken på bane igjen, det skjer idet de spaserer hjem fra høymesse første juledag, noen skritt bak resten av selskapet.

- Nå, hvordan går det med Albert? spør den blinde, og det gjør han fordi han selvsagt allerede har sett hvordan det går. - Det var ikke så enkelt nei, konkluderer han før Robert får harket opp et svar.

- Nei, må Robert tilstå og innser plutselig - idet han ser sitt eget speilbilde i de svarte brilleglassene - at det var dette som var planen, Markus’ plan, fra første stund, å sørge for at hans kjære venn og nabo, Maria, ikke fikk sin smule hardt tiltrengte erotiske lykke spolert av en bortskjemt guttehvalp. Robert var himmelfallen. - Hun er fortsatt en vakker kvinne, din mor, sier Markus. - I de siste månedene har hun vært vakrere enn noen gang. Robert føler likevel en slags lettelse over denne utviklingen, når han får tenkt seg om, selv om de rent estetiske sidene av saken stadig byr ham imot, tanken på moren sammen med denne kraftbunten fra skogene, ti år yngre enn henne, uinteressert i alt boklig, en umulig konstellasjon selv i de mørkeste fantasier, og hva blir han i tilfelle sånn rent familiært i forhold til Robert? En far? Hans store bror? Eller en konstant påminnelse om at han ikke har noen av delene?

Men like utpå nyåret kommer Robert hjem fra skolen og finner sin mor i en temmelig falleferdig tilstand, omtrent som etter å ha mottatt brev fra sin redningsmann Cota.

- Albert er reist, sier hun kort og gir ingen forklaring, rister bare oppgitt på hodet (for teatralsk, tenker sønnen) - Albert som hadde lovet å utvide kjøkkenhagen hennes til våren.

Robert skjønner at det i løpet av disse timene har skjedd noe her i huset som han ikke har noe med og som han heller ikke vil ha noe med, han nøyer seg med å savne jernbanemannen i stillhet, det er han vant til, å savne en mann i stillhet, og Albert blir siden aldri nevnt med en stavelse, bortsett fra én gang, da Maria på Nellas impertinente spørsmål om hvor det er blitt av krigshelten med en beklagende rødme mumler at: - Det var ikke noen feil på ham, nei. Men forsvinningsnumrene til Robert har som sagt opphørt. Han har ikke rømt på over åtte måneder, ikke engang tenkt tanken.

Maria var oppfarende og distré en måneds tid etter bruddet med den feilfrie Albert. Arbeidet med latinverket sto i stampe, og sønnen hørte nå og da oppgitte stønn om at skriverier hadde hun sannelig ikke anlegg for, - det er trist å måtte innse, i min alder, når tiden er ute…

Men den nye leieboeren blir akseptert nettopp på grunn av denne stillstanden. Det dreier seg om en tidligere elev av Maria, som heter Leni og er fra den vesle landsbyen Dorscheid rett sørvest for Clervaux; hun er et av de fattige skolelysene som har nytt godt av Marias små almisser. Nå har hun avsluttet studiene sine i Tyskland og vender hjem i grevens tid, først og fremst for å undervise ved skolen i Clervaux, som Marias nærmeste medarbeider, men hun trenger et sted å bo og glir derfor også inn i lærebokredaksjonen.

Det blir et saftig og konstruktivt samboerskap, så lenge det varer, for Leni forelsker seg snart i skolens energiske gymnastikklærer, gifter seg og flytter inn i huset hans allerede tidlig på høsten året etter. Men innen den tid rekker hun å få fart på latinverket. Hun er et søvndrukkent, intelligent og sarkastisk menneske som kan skildre omverdenen i en så penetrerende språkbruk at den forandrer seg, ser Robert. Hun har brede hofter, ambisjoner om å bli noe stort her i livet (i hva kommer aldri for en dag), hun er flittig og doven om hverandre og ikke redd for å fortelle Maria at de og de kapitlene er -«for uinspirerende», «for svake», «må omarbeides», og Maria tar kritikken til følge i den grad at da verket endelig foreligger, figurerer Leni på tittelsiden som medforfatter.

Dersom det i det hele tatt er noe i veien med henne så må det være den overveldende erotiske kraft hun fyller det lille hjemmet med - hun lever et grammatikalsk riktig liv og er som nevnt klar for å stifte familie. Robert blir dypt og slavebundet forelsket i henne, kikker gjennom nøkkelhullet når hun bader, og det gjør hun ofte, for Leni er renslig inntil det hellige; han lytter til knirkingen i sengen hennes, snuser begjærlig inn de luftrommene hun akkurat har forlatt og skuler olmt mot gjestene - særlig de mannlige - som nå søker mot hjemmet hans i store skarer og truer med å forvandle det til et selvhøytidelig akademisk klubblokale.

Maria er en smule betenkt over all denne livskraft, men bare en smule, for jernbanemannen er glemt, og hun spaserer mer enn gjerne gatelangs med sin nye leieboer, arm i arm, de er to unge venninner, sitter på konditorier og besøker konsertene som nå og da avholdes i det gjenoppbygde slottet - og Robert har sine anelser om hvor tankene hennes da befinner seg; eller damene deltar i det lokale historielagets møter, en organisasjon av veteraner, faghistorikere og legfolk som har Ardenner-offensiven på hjernen og aldri blir lei av å drøfte dens minste detaljer og verdenshistoriske betydning, og ikke minst fundere over bataljens moralske implikasjoner, noe det saktens kan være behov for, da mannen som sto bak myrderiene her, General Manteuffel, så sent som i 1974 uttalte at offensiven bygde på en korrekt analyse fra Hitlers side: «Verken Hitler eller hans stabssjef kunne lukke øynene for denne siste muligheten…»

Med på lasset til Leni fulgte nok en sensasjon, den ni år eldre broren hennes, Léon, som krigen hadde fart ualminnelig skjødesløst med. Før han skulle gjøre sin første entré, tok Maria sønnen til side og hvisket ham noe i øret om en krigsnevrose, men Robert så aldri andre tegn til åndelige skavanker på Léon enn et evig og innholdsløst smil, en stor taushet og en hang til å si: - Husk: jeg var aldri redd! straks temaet krig ble bragt på bane, og det hendte det jo at det ble, på en hyggelig og liketil måte. Men det var også alt Léon hadde å si om dette europeiske martyrium. Og en av grunnene til at Robert kom så godt overens med ham var utvilsomt Léons forakt for både amerikanere og engelskmenn og tyskere (og canadiere!) og det faktum at han så med stor uro også på sitt eget bitte lille land, særlig på dette nye påfunnet med en radiostasjon som sendte på engelsk, det eneste språk som er styggere enn tysk. Selv brukte Léon bare «letzebuergesch», til nød fransk, når han skulle spørre etter veien, skrifte for Fader Rampart eller lese i Les Oiseaux du Monde, et tibinds verk om fugler, hans store og muligens eneste lidenskap, foruten Leni og karrieren hennes.

Léon kjørte rundt med en rullestol i bagasjerommet, som han ikke hadde behov for, så vidt Robert kunne se, og han gikk med stokk, som han heller ikke lot til å ha behov for, selv om han haltet stygt eller ikke riktig kunne bestemme seg for om han skulle gjøre det eller ikke. Han bodde fortsatt på farsgården i Dorscheid, den drev han sammen med en tidligere hushjelp, «den vakre Agnes», som Leni kalte henne, og som Léon - sa man -«levde i synd med». Mens Léon selv forklarte arrangementet med at han ikke elsket henne og derfor heller ikke kunne slippe henne inn i den hellige ektestand.

Agnes og Léon hadde ingen barn sammen, men hun hadde to sønner fra et tidligere ekteskap, to gutter som man hevdet at Léon enten ikke la merke til, eller oppdro med tukt og forsakelser hvis han likevel skulle få øye på dem. Men for Robert lignet det mer på en forfjamset avstandsforelskelse; Robert var nemlig den eneste som fikk komme til Dorscheid og studere denne halvfamilien fra innsiden og som derfor fikk mange spørsmål om den, som han snart lærte seg å besvare med: - Jeg vet ikke. Agnes’ sønner het Max og Remo, de var født i de fruktbare årene rett etter krigen og befant seg i begynnelsen av tenårene da Robert ble kjent med dem. De var begge idrettstalenter og omsvermet av jentene på skolen, middels utrustet for det boklige og på mange måter lukket inne i sin egen uadskillelige verden, som tvillinger.

Leni fortalte at Léon ikke hadde vekslet et ord med dem de første tre årene de bodde i huset hans. Men så hadde de i syv-åtteårsalderen plutselig begynt å interessere seg for fugler. Léon hadde tatt dem med ut på jordene og pekt mot himmelen og sagt latinske navn, som de også hadde beholdt i de små hodene sine, til Léons forsiktige glede. Han lærte dem å fotografere med et innviklet kamera, lærte dem å identifisere sjeldne arter og å hate de belgiske fuglefangerne som hver vår og høst snek seg over grensene - for å ta seg til rette i skogene våre.

- Fuglene kjenner ingen grenser, sa Léon. - De har samme navn overalt. Det må vi respektere.

Han hadde på grunnlag av en affære - eller forbindelse - som ingen snakket høyt om, klart å skaffe seg en liten bil, en Triumph, som han nå stadig oftere rullet av sted til Clervaux med, for å besøke søsteren og det interessante vertskapet hennes, hans eneste venner når sant skal sies, ved siden av Fader Rampart, presten i Rodershausen, som ikke er presentert ennå, men som snart skal bli det. Nå og da reiste Léon også over grensene, særlig til Tyskland, - for å se igjen steder han hadde sett før, som han sa, - i vanskeligere tider, og en gang tok han også med seg en av «tvillingene», Remo - det var bare plass til én passasjer i bilen, så de måtte trekke lodd. De besøkte et våtmarksområde ved Rhinen og studerte hegrer. De plasket rundt i et offentlig bad, bodde i telt og vandret omkring på brede jorder med kikkert og fotografiapparat. Det var en fredelig tur, men på hjemveien stoppet Léon ved æreskirkegården ved Daleiden, der tyskerne i et avsidesliggende skogsområde med vidunderlig utsikt over Ourdalen og de luxemburgske skoger i beskjemmet stillhet kan hedre sine falne fra offensiven i 44-45. Her skal Léon ha falt på kne ved en av gravene - med innskriften «Jochen Berl» - og hulkende tryglet både djevelen og Gud om å slette det vanvidd som stadig herjet i det stakkars hodet hans. Scenen hadde satt en så alvorlig støkk i Remo - som rapporterte til broren straks han kom hjem - at en ny stillhet inntrådte mellom Léon og stesønnene hans, som ikke ble brutt før de kom i den videregående skolen og fikk hver sin konkurransesykkel av ham, som ingen hadde maken til og som de vant mange troféer med, både i Luxemburg, Belgia og Nederland.

Det ble fortalt at Léon hadde vært svært begavet som barn, at han helt fra fødselen av hadde vært omkranset av forhåpninger og privilegier, men at krigen og «krigsnevrosen» hadde satt all denne skjønnheten ut av spill, så det ble Leni som måtte påta seg oppgaven med å skaffe bondeslekten dens første akademiker. Léon fulgte imidlertid med på ferden, drev søsteren gjennom studiene med oppmuntringer og små pengebeløp når han for en gangs skyld hadde noe, han maste og la press på henne og lærte seg nok av det hun 4. Grenser holdt på med til å kunne holde gående en slags samtale. På den måten ble ikke bare Leni, men også Léon viklet inn i Marias «Lærebok i Latin - For den videregående skolen». Det var samlingspunktet deres, et felles tema som handlet om noe annet enn dem selv. Særlig gikk debatten høyt om tekstgrunnlaget. Maria var svak for Cæsar og Cicero og Tacitus, så elevene kunne få inn litt historie ved siden av det magiske språket, for fortiden er antagelig både lengre og viktigere enn framtiden. Leni ville på sin side ha et større innslag av hellige skrifter - jødene og grekerne kan si hva de vil, Guds språk er latin! - Clervaux’ navnesøster er dessuten sete for en uendelig klerikal tradisjon. Mens Léon og Robert var dilettantene som ville oversette tegneserier til latin, Donald og Tintin (en idé som senere også ble virkeliggjort, dessverre ikke av våre helter), og ikke bidro med noe som helst. Robert deltok vel strengt tatt bare for å få sitte ved siden av Leni ved det store stuebordet når redaksjonen holdt møter, som gjerne ble avsluttet med noen glass vin, da det høyre låret hans i en halvtimes lykkerus kunne hvile mot Lenis venstre uten at noen andre enn hun la merke til det.

- Latin er alle språks mor, uttalte Maria, mens Léon i et lyst øyeblikk mente at det var et dødt språk og burde læres av den grunn - de dødes språk skal respekteres og holdes i live. Før han rødmet dypt.

Over det hele holdt Fader Rampart sine skjelvende og alkoholiserte hender, redaksjonens åndelige beskytter. Han hadde vært feltprest - eller stabsprest, het det kanskje - i General von Vietinghoffs armé og hærgruppe helt til denne måtte legge ned våpnene i Nord-Italia i slutten av april 1945. Men Rampart måtte tilbringe kun to små uker i alliert fangenskap, da så mange på den seirende side kunne bevitne at han hadde gått i forbønn for og antagelig hadde reddet livet til et større antall allierte krigsfanger i løpet av Italia-felttoget. Det ble også sagt at det var hans idé å tømme Monte Cassino for kunstskatter (og deponere dem i Vatikanet) før klosteret ble jevnet med jorden, ved felles anstrengelser fra den angripende og den forsvarende part, skjønt det er mange som vil ha æren for akkurat dette. Som takk for innsatsen - hvis man absolutt skal tro på denne historien - kunne han allerede sommeren 1945 søke tilflukt i Reims, på et studieopphold finansiert av Vatikanet. Fader Rampart var opprinnelig fra Paderborn, altså tysker i sin kropp, men ikke nødvendigvis i sin sjel, og helt hjem igjen ville han ikke etter krigen og studieoppholdet i Frankrike, det passet med en ujevn, hvit flekk omtrent på halvveien - i Luxemburg. Nå residerte han i Rodershausen, en liten grenseby i Ourdalen, der Robert hadde lært ham å kjenne på en av sine utflukter. Dem var det nå blitt flere av igjen, men de hadde endret karakter og endte alle opp i Rodershausen, hos Fader Rampart, som om presten også tjente som grensevakt, til Marias lettelse. - Jeg har ingen far, ga Robert en gang som uklar begrunnelse for sin plutselige og uimotståelige trang til å svime rundt i skogene.

- Det har vi alle, sa Fader Rampart. Så konsentrerte de seg heller om et emne Robert ikke ønsket å drøfte med verken sin mor eller Markus, og heller ikke med noen av sine jevnaldrende kamerater, det annet kjønn, som var et mysterium for dem begge.

Fader Rampart snakket aldri om krigen, men gjerne om politikk og nasjonale forhold, men aller helst om det dagligdagse og det åndelige, kakebakst og den hellige treenighet, som han elsket å skildre i barokke lignelser. Han drakk sin vin og også øl og snaps når Markus var i nærheten, han leste i skriften og tilga syndere med stor tålmodighet, i tråd med sin egen vri på dikterens bud om at: «Det er ikke en prests oppgave å anklage og forfølge, men å forsvare de skyldige, når de først er dømt og lider under sin straff.» Preknene hans havnet ofte litt på siden av både kalenderen og sedvanen og hadde i tillegg noe improvisert og svært utysk over seg. Det hendte at det kom klager på ham, han var jo også tysker, og hvem vet om han ikke skjuler seg her? Men tilhengerskaren var stor, og Fader Rampart satt så trygt som en mann bare kan gjøre når han kjenner hver lille idiotiske hemmelighet som et lite sted kan holde seg med. Og han støttet Leni i synet på repertoaret i læreboken.

Den eneste som ikke deltok i denne bokproduksjonen var Markus, merkelig nok, for han var den stiveste latineren av dem alle, kanskje med unntak av Fader Rampart. Han skyldte på blindheten sin når han ble spurt til råds og trakk seg unna selv det rene småpludder i sakens anledning. Robert fikk snart fornemmelsen av at det hadde noe med Léon å gjøre. Markus var nemlig alltid ute av syne når Léon var i nærheten, og dersom de tilfeldigvis støtte på hverandre, været Markus straks den fremmede og løste seg opp i diskret stillhet, mens Léon for en sjelden gangs skyld mistet det underfundige krigssmilet sitt og ble forlegen, som da han presterte en dypsindighet om det latinske språk. Robert konfronterte en gang Markus med dette, men den blinde avfeide ham bryskt:

- Ikke bry deg med å tenke når du ikke har noe å tenke med.

Maria, på sin side, hadde en helt rasjonell forklaring på den gjensidige antipatien.

- Noen mennesker liker hverandre ganske enkelt ikke. Tenk bare på oss og Alois - det var leieboeren som skulle ha varm melk hver morgen og som bare hadde forakt til overs for husets åndsliv.

Det oppsto da heller ingen store problemer på grunn av misstemningen mellom Markus og Léon, bortsett fra av praktisk art, når det skulle feires jul, eller bursdager, eller når den endelige fullførelsen av manuskriptet skulle markeres, for ikke å snakke om da det etter en relativt omfattende korrespondanse med et fransk forlag ble antatt - den lykkeligste dagen i Marias liv (etter møtet med Pianisten)! Den ble behørig feiret med to gjess, bøtter av vin, Roberts motvillige pianospill og Markus som satt taus og innesluttet i selskapets støyende sentrum, forskanset bak de svarte brillene sine og med Delila liggende for sine føtter, knurrende og utilfreds gumlende på et kjøttbein.

Nella var det i slike sammenhenger aldri noe problem med. Hun så med suveren forakt på hele bokverket og bidro heller til å få samtalen ned på et mer fornuftig plan:

- Hvorfor har du aldri med deg denne Agnes, Léon? spurte hun, - de sier hun skal være så pen?

Det var et tema det aldri ble snakket om, så Léon hadde ikke fått tenkt ut noe fornuftig svar, Leni måtte komme ham til unnsetning.

- Vi er alle veldig glade i Agnes…, mumlet hun svevende.

- Ja…a, sa Maria i samme slengen, uten å ha mer å tilføye.

- Da kan vel også vi få hilse på henne en dag? fortsatte Nella.

- Jeg har tenkt litt på det, Maria, brøt Fader Rampart støttende inn, - og jeg er glad vi tok med det stykket om Varus, det kan de ha godt av, prøysserne, for du skal vel få den ut der også?

- Ja jo… - Kanskje vi får reise og besøke dere en gang da, fortsatte Nella. - Marion kunne kjøre oss, vi kommer jo aldri noe sted…

I slike tilfeller er Léon høyrød i hodet, han stammer uten å si noe, og de andre går på et stikkord fra Fader Rampart over til å diskutere været og avlingene og krigen på en liketil måte, mens Markus har ikledd seg et gåtefullt smil. Som nevnt flyttet Leni ut omtrent på den tiden da manuskriptet ble fullført, og tok med seg den mest livgivende kraft mor og sønn hadde vært i berøring med siden krigen. Så fulgte et absurd vedtak i fagkollegiet på skolen, Marias egne kolleger ville ikke ha boken hennes på pensumlistene, den gamle var bra nok.

Vedtaket slo ned som en bombe i det halverte hjemmet, et latinverk er da det minst kontroversielle noen kan finne på å prestere, det rene kamuflasjeoppdrag for de beskjedne og de varsomme og valgt med omhu nettopp av den grunn. Men om Maria ikke kunne tro det, så kunne hun heller ikke finne seg i det.

- Du aner ikke hva denne boken betyr for meg, sa hun. - Jeg må lykkes med dette, ellers faller alt i grus.

Robert så undrende på henne. Hun fortsatte:

- Hvorfor gjør han dette mot meg? Jeg forstår det ikke - hvorfor gjør han dette?

Det var rektor hun siktet til, som hadde de flestes øre i kollegiet og som hun tidligere ikke hadde hatt noe utestående med, det hun kunne huske.

Robert ble meget deprimert av alt dette, først tapet av Leni, til en gymnastikklærer, «en bavian med hår på ryggen», så gikk hans ukuelige mor i oppløsning. Han støttet henne selvsagt dypt og inderlig, men kun på tomannshånd, for han befant seg i en alder da man ikke uten videre kan gå i krigen for en refusert mor. Og enda mer betenkt ble han da hun plutselig måtte se igjen barndomshjemmet sitt, i Wallerode i de belgiske Ardennene, en landsby hun forlot «for godt» allerede som tenåring, da foreldrene hennes døde, og der hun nå bare hadde to gamle tanter og en niese som hun besøkte hvert tredje eller femte år, med eller uten Robert og nesten alltid i forbindelse med en begravelse, selv om det ikke var mer enn 30 kilometer unna, men det var altså en grense imellom, og grenser er som vaner.

Hun dro avgårde midt i skoleåret - hun hadde begynt å jobbe igjen - med Léons Triumph, og overlot Robert i Nellas varetekt, og til hans ungdommelige forestillinger om at nå var katastrofen nær forestående, den følelsen som ligger på lur i skogene her og blomstrer i det stille også mellom slagene. Og han ble mer og mer irritert på Markus som ikke foretok seg noe i sakens anledning, for det kunne han, mirakelmannen, med sine kontakter både høyt og lavt; det var ikke bare krigsveteraner og historikere som oppsøkte Markus i små delegasjoner, for å snakke om fortiden, han hadde også et godt grep om den lokale eliten og dagen i dag. Men denne boken ville han altså ikke ha noe med å gjøre.

- Jeg tar ikke sjansen, sa han kryptisk en kveld Robert hadde gått på ham med krum hals. Hvorpå han mumlet: - Det er ikke noe jeg kan gjøre. Det blir ikke noe ut av det jeg gjør, jeg bare roter det til…

Men Robert fikk nå innblikk i de krefter som må ha holdt hans mor oppreist ved lasarettet der borte i Zuide Beveland, eller da hun så resolutt reddet Pianisten ut av tyskernes klør, for fra pilegrimsferden til Wallerode vendte hun hjem igjen med nytt pågangsmot. Hun satte seg straks ned og komponerte en omfattende analyse av de to konkurrerende læreverk, påviste punkt for punkt at hennes var best, ikke minst når det gjaldt den pedagogiske slagplan som skal til for å nedkjempe den moderne ungdommens vrangforestillinger om fortiden og alt dens vesen, og Robert fikk til sin lettelse høre at skrivet ikke ble ledd ut, men gjorde et visst inntrykk på både kolleger og rektor. Hun skrev også til kulturministeriet i hovedstaden, til sentrale og lokale skolemyndigheter, til borgermesteren i Clervaux, og forfattet dertil artikler i aviser og tidsskrifter og utløste en hel skoledebatt, som fyller en liten skoeske på loftet hennes.

Det var nok av bifall og støtteerklæringer. Men rektor - hennes egen hjemmebane - vendte stadig det døve øret til og sa ikke et ord i sakens anledning, kanskje fordi Clervaux likevel ikke var Marias hjemmebane, begynte hun nå å spekulere i, hun var en fremmed her, en belgier.

Men til syvende og sist var det kanskje en fordel at rektor ikke hadde bundet sin ære til et offentlig standpunkt, for nå kom Markus på banen likevel. Han var lei av å høre på gnålet til mor og sønn, sa han en kveld det hadde gått særlig høylytt for seg, og gikk med på å oppsøke rektor, som han kjente fra møter i historielaget, med en forbønn for Marias bok, på én betingelse, føyde han til - at fra nå av holdt hun fred, både hjemme og ute, uansett hvordan det gikk.

Hun sa da at det kunne hun ikke love, det var livsverket hennes, så det skulle bare mangle…

- Ja vel, så sier vi et halvt år da? kom Markus henne i møte. - Du holder fred et halvt år, det må du kunne klare?

Hun vred og buktet på seg men lovte, sa, ihvertfall, at hun skulle gjøre et forsøk, skjønt Gud vet om hun ville klare det.

- Og Robert blir med meg, sa Markus.

- Robert?

- Ja.

- Hvorfor det?

Markus plukket ham opp i skolegården en dag like over jul, og de gikk sammen til rektor, en høy, radmager skikkelse med en legendarisk knekk i nakken som hadde pådratt ham tilnavnet «Primstaven». Og her ble Robert vitne til en samtale han ikke forsto et ord av. De to gamle snakket om krigen i nesten to timer, om pansere og kampene rundt Monschumann -«Høyde 490» (en spesielt dramatisk begivenhet i landets historie), om konsentrasjonsleire - rektor hadde tilbragt over et år i Natzweiler og var kjent for sitt energiske og uforsonlige tyskerhat, han saboterte sogar utvekslingsavtaler med skolene i Trier og Prüm. Og avslutningsvis fulgte en lengre redegjørelse om hyllebærvin, mat, hester og behovet for å bevare eikeskogene i de områdene der ekspansive bønder nå ville utrydde dem og plante gran, slik man gjorde på tysk side, på fiendens…

Marias lærebok ble ikke nevnt med et ord. Men Robert satt nå der, og vred seg i skinnet sitt og var uten tvil en irriterende påminnelse om hva samtalen burde ha dreid seg om, og da Markus omsider sto opp, så skjedde det nettopp med henvisning til «den unge mannen», som nå begynte å bli utålmodig, det følte han på seg, he he…

- Godt at du klarte å beherske deg, sa han da de kom utenfor. - Det hadde ikke jeg klart i din alder.

Siden Robert stadig ikke skjønte hva alt dette skulle bety, sa han at det hadde vært feig manns opptreden fra deres side der inne, de var kommet for å sette skapet på plass, for å gjenopprette hans mors ære… Men til det smilte Markus og sa at gutten hadde vunnet en stor seier.

- Som jeg sa, gjentok han. - En ungdom som kan beherske seg, er overlegen en gammel mann som kan det.

Noen bevegelse i saken «lærebok» ble det imidlertid ikke, bortsett fra at Markus et par ganger grep inn og befalte Maria å skrinlegge et nytt avisinnlegg, noe som irriterte henne grenseløst, hun var ikke et tålmodig menneske, - det burde ingen være, tålmodighet er en skavank, det er grusomhetens onde stemor…

- Man må kunne endre taktikk av og til, sa Markus tørt og ville ikke ha noe mer med saken å gjøre, ikke snakke om den og ikke høre om den, og Maria fulgte hans råd, motvillig så det syntes.

Men hun brukte sin egen bok i sin egen undervisning, til rektors irritasjon, men man vil jo ikke ha bråk i dette fredelige landet, så han bet det i seg. Og til eksamen kunne hun notere seg for et bedre resultat enn kollegene; det hadde hun alltid hatt, men nå var det enda bedre og dessuten forelå det for første gang en håndgripelig årsak til forskjellen, som ikke lot seg overse da kollegiet sommeren etter på ny satte seg ned for å vurdere lærebøker. De klarte imidlertid ikke å komme til enighet, det måtte holdes flere møter og til slutt en avstemning, som Maria vant, med én stemmes overvekt: de fire som stemte mot henne var de samme fire som hadde vært mot henne i fjor, mens de som ikke hadde sagt sin mening i fjor - men også var imot henne dengang -, hadde skiftet syn. Rektor hadde ikke stemt i det hele tatt. Robert var på dette tidspunkt inne i en politisk oppvåkningsfase og oppfattet - litt høystemt - resultatet som et tegn på demokratiets styrke - one man one vote, der selv de som ikke tør eller kan eller vil si sin mening høyt får et ord med i laget.

Men historien var såpass rar at den ble værende i hodet hans en stund, mer som en fortelling enn som et bevis. Dersom Marias bok var så mye bedre enn den gamle, så kunne det vel tenkes at det var det som gjorde utslaget, kollegene trengte bare litt tid til å innse det, eller til å kvitte seg med gamle vaner, ja, flere av dem ville kanskje ha akseptert verket allerede ved første korsvei dersom hun ikke hadde smelt det så triumferende (egentlig et uttrykk for barnslig stolthet) i bordet på lærerværelset like før det avgjørende møtet.

Eller det kunne tenkes at hennes bok ikke var bedre, men ble akseptert fordi kollegene ikke lenger hadde hjerte til å såre henne, en liten krigshelt som hun jo var her i Clervaux, om aldri så mye belgier, men nå begynte man også å bli grundig lei av denne krigen, det må sies. Marias forklaring var denne: min bok var best, men verden er full av idioter som ikke skjønner at de er det, derfor tok det tid.

Det er den romantiske versjonen, og den kler henne, sannheten seirer til slutt, men Gud vet hvordan det går dersom den ikke har en taktiker som Markus på sin side. Og hva mente rektor, Primstaven, som hadde tilegnet seg sin visdom i Natzweiler og visste at alt dette bare var noe søvndyssende og deprimerende småtøv? Han mente at de to bøkene var så godt som jevnbyrdige. Det var hans mening. Og nå ble det i tillegg fred.

Men ikke før var latinerslaget bragt til en lykkelig avslutning før et nytt mysterium rammet vår lille vennekrets. Fader Rampart hadde vært tankeløs nok til å bistå en ung historiestudent ved universitetet i Leuven - Belgia - med det han visste om pavestolens forbindelser til det tyske naziregimet, det falt ham naturlig, selv om hans kunnskap her og der var brutt opp av både hukommelsessvikt og hans svært innviklede menneskesyn. I løpet av prosessen tapte han da også mye av sin tillit til studenten, og i et heftig ordskifte med det for øye å lede ham til en større innsikt, klarte han å servere følgende kraftsats:

- Jeg har ikke noe imot å fortelle sannheten, bare ingen hører det.

Ingen andre enn Gud, hadde han tenkt tilføyd, men det glapp for ham i opphisselsen, og denne setningen kom til å pryde headingen i den ferdige avhandlingen, nærmest som et ironisk motto, dessverre også med kreditering.

Blunderen ville kanskje ikke ha skapt så store bølgene, dersom avhandlingen i fred og ro hadde fått slutte seg til de millioner av aktstykker som samler støv i Leuvens svale arkiver, men den belgiske språkstriden kaster sin babelske forvirring også over Leuven, og sørget for at en flamsk journalist fikk klørne i avhandlingen, med den følge at saken havnet på forsiden av «De Standaard», under den lett skadefro overskriften: «Kollaborasjonsmistanke mot Vatikanet bekreftet av kirkens egen tjener.»

Fader Rampart ble brutalt revet ut av sitt otium der nede i dalsøkket, oppsøkt og oppringt døgnet rundt av både venner og fiender av den sanne tro, de førstnevnte i ly av mørke, de siste i fullt dagslys. Men Vatikanet har alltid hatt en god hånd med varme poteter, så Rampart ble innvilget en ny studiepermisjon, som han skulle anvende til å utrydde de sider av hans lære som ikke var i overensstemmelse med kirkens - almuen hadde jo flere ganger klaget på preknene hans. Han flyttet gladelig ut av det opprørte Rodershausen og bodde først noen måneder i all stillhet hos Robert og Maria, i Lenis gamle seng, deretter hos Markus og Nella.

Men nå sto residensen og prekestolen og skriftestolen i Rodershausen ubesatt, og folk trenger ikke bare Guds ord og tilgivelse, de skal også begraves og døpes og smis i Hymens lenker, og man reiser ikke gjerne til Daleiden - på tysk side - for å foreta denslags, ei heller til Hosingen eller Clervaux, der man er på fremmed jord i eget land, og vikarprester er nå engang som de er, de har sin sjel et annet sted.

Uroen ble til savn og etter hvert til høylytt misnøye, og det hevet seg skarpe røster for en snarlig gjeninnsettelse av Fader Rampart, et krav som også ble formulert skriftlig på to språk av landsbyens borgermester og sendt til Roma og som man etter noen tids drøftelser i all stillhet valgte å etterkomme. Da studietiden utløp, kunne Fader Rampart med andre ord flytte tilbake til sin egen dalbunn og i den forbindelse holde sin mest minneverdige preken; han var så rørt over all støtte og kjærlighet - han hadde endelig funnet seg et hjem, på begge sider av en grense - at han gråt seg gjennom både kyrien og gloriaen og kom ikke til hektene igjen før et godt stykke ut i proprium missae, kollektdelen, hans sedvanlige glansnummer, og mange av sognebarna gråt med.

Men man er ikke bare katolikk i dette strøket, som en annen portugiser, man er også et jordnært grensevesen som må holde alle muligheter åpne, så da man kom ut igjen i det sprakende solskinnet og fikk hjernen klarnet av Ourelvens jordiske sukk og brus og kanskje også av et nøkternt kuraut, begynte man å spekulere på hva slags prest dette egentlig var. Men slike spekulasjoner var man også vant med, de passet dessuten til Fader Rampart, husket man nå, og det var tross alt Vatikanet - noen ville ha det til at det var paven personlig - som hadde plassert ham her, en tysk prest, da fikk man avfinne seg med ham, han er bedre enn ingenting.

Det skal i himmelens navn også innrømmes at det var de som sa det stikk motsatte, som at - vi kunne ikke ha fått en bedre prest, eller - vi har fått den prest vi fortjener, eller - en prest som har fortjent oss, for det finnes mange slags mennesker, det er det Fader Rampart har innsett, og så er det bare én jord, det er nå så, men slik er det.

Etter Léons inntog i Clervaux ble det kjøligere mellom Markus og Robert. De så stadig mindre til hverandre, og samtalene deres tok mer og mer form av amper debatt.

- Hva er det med deg? spurte Robert irritert. - Hvorfor tåler du ikke synet av Léon, han er jo en krigshelt?

- Ja, ja, det er mye rart i landet vårt nå, kom det gåtefullt. - Det spøker, he he. Og jeg har nå helt andre helter.

- Jasså, hvem da?

- Mine helter er tyske, Robert, hvis du absolutt må vite det, og det er ingen enkel sak…

- For noe tull, vi hater tyskere!

- Ja, jo, men ikke alle.

- Hva mener du med det? - At det finnes de som utfører ufattelige bragder, uansett hvor de kommer fra, Tyskland eller Luxemburg eller Canada…, både i krig og i fred, det finnes noen som er bedre enn oss, Robert, det må vi innse, og de kommer ikke fra et spesielt sted, det må vi også innse, tro meg, de kommer fra de merkeligste steder.

- Tåkeprat….

- En gang skal jeg fortelle deg om en oberst i Wehrmacht som ingen har hørt om og som ingen noengang kommer til å høre om, han var ikke bare på feil side, han reddet heller ikke jøder eller kosakker eller sigøynere, men sine egne, og han klarte ikke det heller, dessuten interesserer det deg ikke…

- Markus!!!

- Jeg har aldri møtt ham, men jeg hører stemmen hans ennå, den sier «Panserlage 0/4/2/0/1», «Hauschild så ødelagt at videre anvendelse umulig…». Denslags, irriterer det deg?

- Hva tror du?

- Du begynner å bli voksen, Robert, men husk, det er da man begynner å tro at man ikke er så liten som Gud har skapt oss.

Ja, Robert hadde så smått begynt å se på seg selv som større enn han var, det nærmer seg i tillegg den store eksamen, han er over middels på fotballbanen, godt over middels i klasserommet, han lever i en stor og selvtilkjempet frihet og mener plutselig å se at han ikke er så krum i ryggen og angstbitersk i sine påfunn som mange av de kameratene som har en far til å veilede seg, Sankt Vitus-brødrene, som han kaller dem, St. Vitus hadde jo sin egen far som sin bitreste motstander, som også er årsaken til at den helliges navn er blitt knyttet til de skjelvinger og rykninger - sanktveitsdans - som spesielt ulykkelige er utrustet med, det er ihvertfall Markus’ forklaring, og ikke den mest oppsiktsvekkende heller, for mens det blant de rettroende hersker en viss uenighet om St. Vitus selv var rammet av disse rykningene eller om han var i stand til å kurere dem, så mener Markus at det ene ikke utelukker det andre, sykdom kan være en nådegave, i likhet med avmakt, og blindhet.

Dessuten har Robert etter tre mislykkede forsøk endelig klart å innlede et forhold til en pike, et tent lys fra åsene i nord som bor på hybel i Clervaux i vinterhalvåret og slipper å melke og grave i jorda når hun er hjemme om somrene, for hun har så sart hud i hendene. Hun heter Brigitte, har føtter som kronblader, melkehvit hud med usynlige fregner og en liten skjevhet i hornhinnene som gjør at Robert ser to utgaver av seg selv når han betror henne sin kjærlighet. Hans mor kjenner henne fra skolen, som et «stille og begavet barn», men nå tar Robert henne med hjem og gjør forholdet offisielt, og Maria sier:

- Ja ja, kjærligheten, den er umulig, lille venn, men kom her, så skal jeg vise deg familiealbumet.

Og det er drøyt sagt, for i denne familien er det visst bare Robert, han er holdt fast i alle livets bitte små stadier, til nød sammen med morens støttende hender, Markus’ briller eller han sitter på Nellas brede fang og holder en solsikke på størrelse med sitt eget hode. På et av bildene er også Marion og Josephine i flagrende sommerkjoler, de står og holder en hengekøye mellom seg, som egentlig er et laken, og oppi den sitter Robert med en sprettert og en amerikansk beret som han har fått i julegave av krigshelten Cota.

Mens denne beskuelse og beundring pågår sitter Maria der med et serafisk smil, men det taper sin glans etter hvert som de nærmer seg nåtiden, og albumet blir alltid slått igjen i god tid, som om hun ikke har krefter til å røpe slutten på en komplisert fortelling.

Men det er få utviklingsmuligheter med Brigitte, sett med Roberts øyne; det er ikke slik at han idag kan høste det han i går gjorde seg fortjent til, for å si det på den måten, gjennom for eksempel kjødelige forsakelser; det samme skal skje om igjen, altså ingenting, ellers mister man noe. Man blir fattig og usikker av forandringer og nyvinninger, nærmest årelatt, mener Brigitte. Men en ung mann er i disse henseender mer tålmodig enn en gammel, så Robert spaserer i uke etter uke rundt omkring i gatene med henne, hånd i hånd og mumlende ord han ikke aner hvor kommer fra. Han hører henne (så vidt) rope navnet hans fra tribunen når skolelaget slår landsbylagene ned i støvlene, og hun skal alltid ha Reisfladen når han inviteter henne ut, hva ellers, og Pepsi Cola. Og han begynner å lure på hvordan hun i det hele tatt kommer seg fra ett klassetrinn og opp i et annet uten å bryte sammen, for ikke å snakke om hva det må ha kostet henne å forlate hjemmet og flytte inn i byen, den lille by, men den er en metropol sammenlignet med det hun kommer fra, en klynge på seks hus rundt et veikors, så noe er det ved henne, foruten dette skjøre lyset hun bærer rundt på som en glorie, det er han sikker på, mindre og mindre sikker etter hvert som dagene og ukene gjentar seg. Robert begynner å brygge på en irritasjon, en utålmodighet, og det blir et kort forsoningskyss i kjølvannet av en krangel som ingen av dem vet hva handler om, men krangelen er der, og skaper en misstemning mellom dem også neste gang de møtes, kanskje de ikke passer sammen, men det er trist med et brudd alt nå, vi som er så glade i hverandre og så videre. Og Robert må oppsøke Fader Rampart og lytte lenge og vel til en innfløkt høyttenkning før presten avbryter seg selv og sier:

- Sannelig om jeg vet, men kanskje du skulle si rett ut at du må ha henne, med én gang, da er det ihvertfall ingen tvil om hvilket spørsmål hun svarer på?

Det er et dristig råd fra en kirkens mann, men Fader Rampart har levd lenge og hørt mye og forstått det meste, så Robert følger rådet hans, men sannelig klarer hun ikke å unnslippe nå igjen. Og deretter går hun i gang med å visne ned rett foran øynene hans; han rammes av følelsen av å ha såret sin egen mor, det er en kjent følelse, men han har i ungdommelig festrus trodd at den var et tilbakelagt stadium, nå slår den fast at han ikke har fortjent Brigitte, hun er for ren, så han slutter å oppsøke henne, føttene hans vil ikke gå dit, og hun slutter å oppsøke ham. De kaster stjålne blikk mot hverandre når de tror at den andre ikke ser det, men ikke engang et insekt kan vandre på de blikkene. - Takk Gud, for at jeg slapp unna, tenker Robert, det hele har nemlig vært en innviklet erobring av en annen kvinne, en kvinne han allerede har et forhold til, Leni.

Leni er ti år eldre enn ham, hun underviser i estetikk og litteratur på den skolen der han selv er elev, og gymnastikklæreren hennes har ikke svart til forventningene; han har skjenket henne to barn på løpende bånd, en gutt og en jente, som Leni har oppkalt etter sin mor og sin far. Men det er også alt gymnastikklæreren har klart å bidra med, skal man tro Leni - han har ikke språk, sier hun og mener med det at han verken har noe å fortelle eller noen glede av det hun har på hjertet, bemerkningene som kan forandre verden, hvis man bare tror på dem, - men du er jo så ung, Robert!

Ja, han er ikke mye voksen, men han er seig og målrettet og ikke til å stoppe lenger, og han har gjennom fadesen med Brigitte dessuten lært at når kjærligheten svikter så rakner også halve mennesket, minst, man blir usann, uvirkelig og meningsløs når man først har elsket og så ikke gjør det lenger. Og Leni gir langsomt og bedagelig etter for det overveldende presset hans, tar så en dag helt over og leder ham myndig gjennom de livets lykksalige irrganger som Fader Rampart lytter til sirlige omskrivninger av i skriftestolen sin hver lørdag mellom fem og syv. De møtes i skogen, eller hjemme hos henne på søndag ettermiddag, når ungene hviler og gymnastikklæreren driver eksersis med den lokale 5. Grenser turnforeningen på idrettsbanen. Eller det hender de støter på hverandre mens Robert er på besøk hos Léon i Dorscheid og Leni akkurat er hjemme for å sove i barneværelset sitt, rommet som står urørt siden dengang, med alle minnene, gode som dårlige.

Léon gjennomskuer ikke så mye av dette, men det gjør hans ikke-hustru, «den vakre Agnes», som smiler og legger det til rette så Lenis smårollinger får et eget rom, for hun har forhåpninger til denne kjærlighetsrusen som hermed invaderer det uttørkede hjemmet hennes, vi har alle vårt, og Agnes’ to tenåringssønner er heller ikke blindere enn Markus, de dunker hverandre i sidene og er de ufordragelige fremmedelementene de alltid har vært.

Men det er ikke disse få innpåslitne medviterne som kompliserer forholdet, det er Leni selv.

- Jeg tør ikke tenke på hva din mor sier hvis hun får vite om oss, sier hun en dag de har gått tur i skogsområdet rundt Dorscheid for å beundre et solur som Léon har montert på en ensom høyde med vakker utsikt over alt som betyr noe her i verden, og hun sier det med en tvetydig sving i munnvikene, som om hun mente «når din mor får vite om oss». Leni går nemlig og venter på en anledning til å informere Maria, sier hun uten å uttale det, etter som Robert har alt det gymnastikklæreren mangler, både språk og utholdende favntak, det sier hun rett ut, så hun kommer aldri til å gi slipp på ham - aldri!

Disse utsiktene rammer ham med en hittil ukjent panikk; én ting er at han ikke kan leve uten Leni og tenker på de trillrunde hoftene hennes til alle døgnets tider, også når han sover, på hendene hennes og de glassgrønne øynene og den suverene forakt for alt og alle, det er krefter i Leni, liv og røre; noe helt annet er tanken på at arrangementet skal komme hans mor for øret, det må ikke skje, og nå er det snart eksamen, som han ikke klarer å konsentrere seg om. Robert har planer om å rydde opp i alt dette. Det går dårlig, og denne gang kan han ikke oppsøke Fader Rampart, som har vært Léons mislykkede sjelesørger i ti år og som kjenner både ham og Leni litt for godt - og ikke minst Maria - til å kunne opptre med den påkrevde nøkternhet, mener Robert, så det får bli Markus nok en gang, den eneste som virkelig vet å holde på en hemmelighet.

Robert lager en avtale, som om det er nødvendig, og det er det nå, og går neste lørdag ettermiddag over til vennen, men der finner han bare Nella, som sier at Markus er gått i forveien, og føyer til med et besynderlig smil:

- Men du kan jo rope. Hørselen hans er da i orden.

Robert nikker og legger i vei opp åsen bak husene, langs en sti de kaller Via Dolorosa, fordi den er både bratt og usynlig og fordi tankene man tenker når man går der er vanskelige, og her er det enda mer sommer, jorden damper, selv om bladverket allerede har stengt solen ute, krystallene drypper fra trærne, og det surkler under føttene hans. Han støter på Delila, den evige hund, som snuser rundt i sin egen verden, men som nå går sammen med ham noen skritt, før den forlater ham igjen, og Robert oppdager i det samme hvilket svar Markus vil komme til å gi ham:

- Selv en idiot må da se at du bare har én mulighet. Hold tåpelighetene dine for deg selv i tre år, da er enten Leni lei deg eller så er du lei henne, eller så er ingen av dere lei, og dere kan gifte dere uten at Maria løfter et øyelokk. - Da vil jeg være 21 og hun 30, kunne Robert da innvende, tankefullt, av frykt for nok en gang å bli ledet inn i en strategi som ikke er til hans eget, men til morens beste.

- Hva så? vil Markus svare, - man kan ikke være både ung og gammel samtidig, like lite som man kan være både her og der. Overlat resten til Gud, og til Leni, hvis hun er så smart som du vil ha det til…

Slik vil samtalen forløpe. Uten tvil. Robert har funnet en løsning ved hjelp av egne krefter, det er han tilfreds med, selv om det bare betyr at han uten å spørre vet hva Markus vil svare hvis han gjør det. Det er altså stadig noe usant og uvirkelig over ham, som om han fortsatt er et sammenrask av andres meninger. Men hva så, han setter seg under et hasseltre som har fått små museører på de knudrete greinene sine og vet at han snart vil oppsøke Leni, om det så er midt på lyse ettermiddagen og hun har besøk av to venninner som skal forberede en basar til inntekt for ny flombelysning av slottet, at han vil få henne med ut på tomannshånd og legge fram planen sin, tre år, det er jo et langt perspektiv, antagelig lengre for ham enn for henne, men hun vil tenke seg om i en fart og se på ham at det er noe sant og alvorlig over ham og si seg enig, rett ut. Men nå går han videre, sammen med Delila som er dukket opp igjen, og først dypt nede i neste dalsøkk når han igjen sin gamle venn, ved en bekk der de i et annet liv pleide å fiske ørret, den blinde satt på restene av en steinmur ved en gammel mølle, og Robert så at han hadde grått.

- Er det deg, Robert? sa han dumt ut i luften, en helt unødvendig sikkerhetsforanstaltning, for hit kom det aldri et annet menneske. Robert satte seg ved siden av ham og lyttet til nok et deprimerende foredrag om krigen:

- Hvor er det blitt av dem? undret Markus seg. - Hvor er de hen, alle arméene? For det er den mest uløselige av alle gåter, - de er her ute ennå, eller de lever et annet sted, hvis de da har vært der til å begynne med, propaganda er jo ikke noe ukjent fenomen i krig, heller ikke massegraver og ødeleggelser av ruller - for ingen forsvinner, Robert, uten et bredt anstrøk av trolldom, men ingen begivenhet i vårt lands historie er nøyere gransket enn denne, og vi snakker om 6 til 10 divisjoner, de vandrer ennå rundt i skogene våre, som blafrende bilder i de etterlattes sinn, det er dem jeg snakker med når jeg sitter her på en dag som denne, den har vært svært tung…

Men så avbryter Markus talestrømmen og legger hodet bakover og stirrer opp i himmelen, og der - over de massive eikekronene i nord - stiger en veldig orange sol med en liten grå dusk under, en stråkurv, ser de, for solen er en luftballong, og kurven har et menneske ombord, en svart silhuett som jager fram og tilbake i desperat forsøk på å manøvrere farkosten. Den passerer åskammen med en hårsbredds klaring og synker sakte men sikkert som en stein i honning helt ned i dalsøkket, der kurven foretar en kontrollert nødlanding på elvebredden, lydløst. En mann i blek kakiuniform, skinnlue og flyverbriller hopper ut og løper med et tau rundt en bøkestamme og fortøyer, snur seg mot tilskuerne og sier:

- Drivstoffmangel, på tysk, og griper dem i hendene med noe som ligner febrilsk lettelse. Han er universitetslærer i Bonn, det er dit han er på vei, fra Bastogne, i den hensikt å slå distanserekorden til en kollega som i fjor unnagjorde strekningen Aachen - Trier med det samme skipet, som de naturligvis har konstruert selv, det er vinden som har sviktet ham, dessuten har han spist opp all provianten sin…

Det går opp for de lamslåtte øyenvitner at Markus har røpet seg i tilstrekkelig grad til at han nå ikke plutselig kan bli blind igjen og derfor heller ikke kan følge med mannen inn i byen og hjelpe ham å skaffe det fornødne, det får bli Robert, mens han selv og Delila holder vakt over doningen?

Ballongføreren nikker fornøyd og snakker på vei inn til byen om de termodynamiske lover som her over Ardennene gjør så besynderlige krumspring, han arbeider med noen matematiske modeller som med tid og stunder skal komme den blomstrende flyindustrien til gode, og tester selv ut sine idéer, slik man gjorde i gamle dager, så både en selv og idéene kan utryddes dersom de ikke er gode nok, he he.

Maria er ikke hjemme, så Robert får rasket med seg litt mat uten å måtte svare på interessante spørsmål, mens flyveren fyller parafinkannene sine i Markus’ stall, og de skynder seg tilbake, der den blinde venter, utålmodig og ille til mote, bare oppsatt på å få villmannen avgårde igjen før den enorme ballongen tiltrekker seg nysgjerrige. Men tyskeren har både god tid og en elendig brenner, og det tar tid å fylle en hel himmelhvelving, så Markus sier at nå får de se å komme seg hjem, men idet flyveren skal ta av, spør han om de vil være med.

- Blir ikke det for tungt? spør Markus og er plutselig forvandlet.

- Overhodet ikke, jeg har flere hundre kilo sand ombord, det er bare å lempe det ut.

- Ja ja, sier Markus, - hva sier du, Robert…?

Robert ser på sin gamle venn, sender Leni en varm tanke, og de klyver ombord, de stiger fra skogbunnen, mens Delila løper rundt der nede i knurrende sirkler og ikke har den ringeste anelse om hvor det er blitt av dem, for hunder ser aldri opp; de stiger i den vaklende kurven, langsomt, mens professoren tømmer sandsekker over trekronene som fra Vårherres eget saltkar og synger slagermelodier av full hals, de stiger som fugler, til svimlende høyder, nede til venstre for fluktretningen dukker randen av Clervaux opp, og Robert ser husenes tak og skjeve vegger, skoleveien og skolen, slottet som ligner en gedigen revesaks, bilene som knapt beveger seg og søndagspromenerende som stanser opp, en etter en, og legger hodene sine bakover i en vakker hvilestilling for å kunne stirre oppover i stum forundring.

Den forsiktige vinden dreier mot vest, og de passerer Vianden etter en halvtimes svev, men idet de glir innover Tyskland og Schnee-Eifel, merker Robert at Markus taper interessen for professorens uavbrutte forelesninger. - For et utrolig syn, mumler han, nettopp med den sjelerystende undring som må gripe en blind idet han får synet tilbake, slik han en gang hadde planer om, et facta est lux. Og undringen slår over på hans unge venn Robert, for alt er forandret for ham også, det er ham for eksempel knekkende likegyldig hva hans mor måtte skjule av sanne og usanne hemmeligheter hva angår hans opphav, hvem dikter ikke opp sitt eget liv, og også andres, hvem klorer seg ikke bestemt fast i den verden man er i stand til å leve med? Og i neste øyeblikk tar Markus bladet fra munnen:

- Selv om vi aldri snakker om det, sier han og skotter vaktsomt mot professoren som har tatt en pause i liturgien og røyker pipe mens han navigerer med stø hånd, - så vet du at vi mistet en sønn i Russland. Og for et par dager siden fikk vi igjen et brev, der det står at han lever, i Østsonen et sted, ikke langt fra Dresden. Nella vet ikke at jeg har lest det, hun har ikke vist meg det ennå, hun tror ikke jeg tåler det, for vi har fått slike brev før, fra folk som tror de vet noe, det er selvsagt ikke noe i det, men det er alltid jeg som tar det tyngst, det mener ihvertfall hun… Robert ser igjen for seg ansiktsuttrykket til Nella, -«hørselen er det ihvertfall ikke noe i veien med», ledsaget av et spottende smil, eller en triumf, fra denne kvinnen som han ikke trodde hadde annet innhold enn det hun bar utenpå.

- Han fikk status som «Vermisst», sa Markus, - som så mange andre, det er det jeg har holdt på med i alle disse årene i skyggen, to spørsmål jeg måtte ha svar på; kunne jeg ha gjort noe for ham? - det er slik foreldre tenker -, eller kunne hans overordnede ha gjort noe? - det er slik rettsinstanser og Gud tenker, to små spørsmål, det er dem jeg har tumlet med i mørket natt og dag, siden solen ikke skinner for min del, jeg vet ikke om den gjør det for din heller?

Dette skjedde en forsommerdag i 1963. Og for første gang tvilte Robert på om Markus var av denne verden, selv om det var helt andre grunner til at noen kalte ham «Trollmannen i Clervaux». Trollmannen i Clervaux sitter blind og lykkelig på en stol midt i en ungeflokk og forteller eventyr fra Ardennene, nå og da om den mystiske og truende «Knivkasteren» som ingen kjenner, men som likevel er der, sies det, i likhet med broen ved Frankmühle. I kjedeligste fall brer han ut en lignelse om den hellige Hubertus, Ardennenes apostel, som så hjorten stige over åskammen i morgendisen med Herrens kors eller gjerne også hele hans hode i geviret, med tornekrone, det er regnets stille rasling de ikke hører, så han lager lydene selv.