Ingvar Ambjørnsen

Mordet på Aker Brygge

Pelle og Proffen 10

Ingvar Ambjørnsen

Mordet på Aker Brygge

Pelle og Proffen 10

Hett blir heitere

Det var så varmt at det gikk an å steke speilegg i vinduskarmen. Mutter hadde satt alle vinduene i leiligheten på vidt gap, men det hjalp ikke det spøtt. Ute sto varmen som en vegg, og det var vindstyrke minus en. Fatter gikk rundt i underbuksa og mumla om klimakatastrofe, og han hadde helt lagt inn årene når det gjaldt jobbinga. Riktignok skulle han ha utstilling om en måneds tid, men nede på loftsatelieret hans gikk det rett og slett ikke an å være for tida. Han var gretten og innadvendt, og gikk rett i taket for den minste bagatell. Mutter og lille My klarte seg bedre. De var stort sett bare å se hver gang de var innom for å spise og sove. Resten av tida tilbrakte de på nakenstranda på Huk, eller ute på øyene. Synet av de brune kroppene deres, og lukta av saltvann og sololje, gjorde meg helt sprø. For sjøl måtte jeg sitte inne og lese til eksamen. Jeg lå syltynt an i matte og engelsk.

Telefonen ringte ute i entreen. Jeg hørte fatter kave seg opp fra lenestolen. Litt etter sto han i døra til rommet mitt.

- Det er til deg.

- Hvem er det? sa jeg.

Han subba tilbake til den klamme lenestolen. - Veit ikke. Et eller annet kvinnfolk.

Jeg gikk ut og tok røret. - Ja, det er Pelle.

- Pelle Pettersen? Stemmen hennes var myk og litt hes, det var en sånn stemme som kunne sette i gang fantasien hos en stakkar.

- I egen høye person.

- Jeg heter Pia Winger, sa hun. - Jeg … Du kjenner ikke meg, men jeg vet godt hvem du er. Jeg lurte på om det ville være mulig å få prate litt med deg og han kompisen din?

- Proffen?

- Ja, det er viktig.

Jeg spurte hva det gjaldt, men det ville hun ikke ut med i telefonen. Det hele virka litt oppkonstruert mystisk, så jeg dro litt på det. Jeg hadde hatt trynet mitt i avisa noen ganger, og det hendte det ringte folk som var ganske skrudde. På den annen side kunne jeg godt tenke meg å se munnen som denne stemmen bodde i. Jeg kunne i det hele tatt tenke meg å gjøre nesten hva som helst bortsett fra å lese matte, så jeg sa ja.

- Klokken åtte, sa hun. - Går det?

- Greit, sa jeg.

Hun ga meg adressa si. Hun bodde nede på Aker Brygge et sted.

Jeg gikk ned til Proffen i etasjen under. Han var aleine hjemme, og dreiv og mekka på en ismaskin han hadde skaffa seg i en brukthandel. Han hadde skrudd hele greia fra hverandre, og det lå skruer og ledninger utover hele kjøkkenbordet.

- Rydd vekk den mopeden der, sa jeg. - Vi skal ha stevnemøte med Pia Winger. Jeg forklarte ham at jeg ikke visste noe særlig mer enn det. - Pia Winger? Han dro av isoleringa på en kopperledning med fortenna. Spytta plast. - Det klinger ei bjelle, Pettersen.

- Kjenner du henne?

- Niks. Han banka pekefingeren mot tinningen. - Men navnet ligger et eller annet sted på harddisken her inne.

Jeg så på klokka. Den var nesten sju. - Ok. Hva blir det til? Jeg har egentlig ikke noe imot å treffe henne aleine. - Klart jeg skal bli med, sa han og gliste ufordragelig. - Det er ikke jeg som ligger etter i matte og engelsk!

Nede på Aker Brygge var det et eneste kaos av halvnakne kropper og skvalpende halvlitere. Ute på lekteren, og på uterestaurantene langs promenaden, kokte det av latter og ståk. Overalt seilte flotte damer rundt med vuggende hofter og dissende pupper. Fjorden lå blank som et speil, og det lukta reker og salt sjø. Jeg gikk der og lurte på hvilken sadist som hadde funnet på å legge eksamen til denne tida av året.

Den røde tunga til Proffen raspa i seg av en diger softis. - Vi skal titte litt på en annen verden nå, Pelle. Du er klar over det?

Jeg så opp over fasadene av glass og murstein. Helt øverst, over restauranter og dritdyre forretninger, lå noen av de feiteste kåkene i hele Oslo.

- Ja, sa jeg. - Pia Winger er neppe ute etter å låne en hundrings av oss.

Vi fant den riktige adressa. Glassdøra var selvsagt låst, sånn at typer som oss ikke skulle komme inn og pisse i marmorkrokene. Langs veggene var det stabla opp en middels jungel, og midt på golvet sto ei lav fontene og pludra med seg sjøl. Jeg pressa pekefingeren mot den knappen som var merka Winger, og litt etter hørte jeg den hese stemmen hennes igjen. Vi skulle helt opp. Så nær himmelen som det lot seg gjøre å komme i denne delen av byen. Det summa i låsen, og Proffen og jeg snubla inn i herligheta. Heisen var av typen Sputnik.

Pia Winger var vakker. Hun var noe av det vakreste jeg hadde sett. Hun var på vår alder, og hadde halvlangt, mørkt hår og nesten svarte øyne. Hun var kledd i leopardmønstrede tights, og på overkroppen hadde hun ei gul t-skjorte som sikkert ville passe til lille My. For Pia Winger var den strengt tatt litt for liten, men det gjorde ikke noe, for nå smilte den kopperbrune navlen hennes mot oss.

- Kom inn, sa hun. - Det var fint at dere kunne komme.

Jeg skal ikke overdrive. Det var ikke den største kåken jeg har sett. Men det var rimelig god plass, for å si det sånn. Det gikk for eksempel godt an å spille basket i stua. Store glassvinduer viste ut mot en diger terrasse, og en utsikt som nesten tok pusten fra meg. Oslofjorden i gyllen kveldssol. Hvite seil og grønne øyer.

Hun førte oss ut på terrassen. - Vil dere ha noe å drikke?

- Ja takk, sa Proffen. - En gin tonic til meg, og et glass vann til makker’n min. Det er han som kjører i dag.

Hun så usikkert på oss.

- To cola, sa jeg. - Hvis du har.

Hun forsvant, og vi ble stående der og gape. - I don’t believe it! sa Proffen stille. Han så skrått på meg. - Skal jeg oversette? Jeg ignorerte ham.

- Her lukter det nullskatt så det svir i nesebora, fortsatte han. - Ærlige folk har ikke sånn utsikt. - Kan du ikke parkere fordommene dine en halvtimes tid, sa jeg lavt. - I hvert fall til vi får høre hva hun vil oss!

Han holdt begge handflatene sine i været.

Det skramla i glass og is. Pia plasserte drikkevarene på et lavt bord. - Vi setter oss her.

Vi gjorde det. Vi skålte, og Proffen skrøyt høflig av utsikten.

Pia tok to nervøse slurker av et glass appelsinjuice. - Jeg er redd for at noen prøver å ta knekken på faren min, sa hun. - Det er derfor jeg ba dere komme. Å, herregud! tenkte jeg. Enda en som tror på julenissen! Proffen gliste syrlig til meg. Greit. Det var jeg som hadde fått oss opp i dette.

Jeg sa: - Pia … Hvis du er redd for at noe skal skje med far din, så må du kontakte snuten. Det stemmer at Proffen og jeg har snubla over et par saker, som vi på en eller annen måte har oppklart. Men dette er ikke tv. Jeg pekte på meg sjøl med høyre pekefinger. - Jeg er en helt vanlig seksten år gammal type som forbereder meg på å ta en dårlig eksamen. Skjønner du? Proffen og jeg er ikke private etterforskere! Det er tabloidavisene som liker å framstille oss sånn.

- Jeg er klar over det, sa hun stille. - Jeg tenkte bare …

Proffen reiste seg, og gikk småplystrende bortover terrassen.

- Ikke bry deg om ham, sa jeg. - Han liker å leke drittsekk av og til. Hva driver far din med, egentlig? Shipping?

- Nei, han er i restaurantbransjen. Jeg tror han blir satt under press på en eller annen måte.

- Hvorfor tror du det?

- Fordi han har forandret seg fullstendig i det siste.

- Det har faren min også, sa jeg. - Det er varmen.

Øynene hennes gnistra. - Ok, Pelle Pettersen! Hvis du ikke vil hjelpe meg, så er det greit. Men ikke sitt her og prøv å drit meg ut! Det finner jeg meg bare ikke i!

- Sorry! sa jeg. - Men det jeg sa om snuten, mente jeg faktisk. Du må kontakte dem.

- Det er helt umulig. Pappa ville gå i spinn hvis han fikk vite det.

- Ja vel. Men du må da ha noe mer å gå på enn at han har forandra seg i det siste? Det kan vel gå opp og ned med ham, som med alle andre? Han har vel trøbbel med bissen, hva?

Hun så på meg med et blikk som jeg kjente helt ned i balla. - Jeg skjønner deg ikke, sa hun. - Vil du høre på meg, eller vil du ikke høre på meg?

- Klart jeg vil høre på deg, sa jeg. - Men …

- Pelle! Pia! Det var Proffen. Han sto borte i hjørnet av terrassen, bøyd over et stort teleskop som var skrudd fast til rekkverket.

Vi kom oss på beina, og løp bort til ham. Nede på kaia hadde folk klumpa seg sammen ved en cabincruiser i megaklassen. Noen skreik.

Proffen dreiv og fininnstilte teleskopet. - Det ligger et lik i vannet der nede, sa han.

Den døde får navn

Hele greia var jo fullstendig uvirkelig. Selve bildet av Aker Brygge, med de solbrune kroppene og den glade latteren, hadde liksom null og niks med døden å gjøre.

- Ikke kødd, sa jeg. - Du må ta feil.

- Så se sjøl, da! Proffen overlot plassen til meg. Bak meg hørte jeg løpende skritt, og litt etter ei dør som gikk i lås. Dersom ikke opphavet hennes lå og sov på et av bakromma, hadde Pia overlatt kåken til oss. Jeg fikk linsene i fokus. Det var et vanvittig kraftig teleskop. Det var nesten så jeg kunne telle hudormene i nakken på en feit kis som sto og veiva med armene der nede. Jeg søkte meg ut i havnebassenget ved cabincruiseren, og der så jeg det første døde mennesket i mitt liv. Det var dessverre ikke tvil. Levende mennesker ligger ikke helt stille og flyter med ansiktet ned i vannet. Påkledd var han også. Lys bukse og rød hawaii-skjorte. Jeg fikk en jævlig ekkel feeling. Ikke bare fordi jeg sto og glodde på et lik, men også fordi Pia hadde fått det så travelt. For bare noen minutter siden hadde hun sagt at hun var redd for at noen dreiv og peste far hennes. Proffen måtte ha tenkt i noenlunde de samme banene, for nå sa han: - Hvis den typen der nede … - Hvis den typen der nede er faren til Pia, så kommer du til å angre på at du var så fordømt uhøflig, sa jeg. Jeg slapp teleskopet, og lente meg mot rekkverket. Oppe ved Rådhuset blinka det i to ganger blått. En politibil og en ambulanse pløyde gjennom trafikken. - Det kan ikke være mulig, sa han. - Dette er dårlig film!

- Bli her, sa jeg. - Jeg går ned og ser etter Pia.

- Jeg blir med, sa han.

- Feil, sa jeg. - Du blir her. Med det tempoet hun hadde, kan hun godt ha løpt fra nøklene sine. Se deg litt om isteden. Jeg har en sterk følelse av at det er et eller annet under oppseiling, og det er ikke sikkert vi får anledning til å tråkke rundt på parketten her oppe flere ganger.

- Greit, sa Proffen. - Hva skal jeg se etter?

- Folk. Du må være dønn sikker på at det ikke er noen her før du begynner å grave i skuffer og skap. Hvis jeg finner henne, gir jeg et pling på dørbjella før vi kommer opp. Da setter du ræva i gir, og beveger deg ut hit igjen.

Jeg gikk. Noen dør stille og rolig i ei sykehusseng, eller kanskje hjemme på divanen. De blir båret diskré bort og lagt i ei kiste, og det er bare de nærmeste som får vite det. Med mannen som lå i Oslo havnebasseng denne junikvelden, var det annerledes. Han hadde et publikum på flere hundre mennesker. Da jeg kom ned, gikk jeg inn i en vegg av solbruna kjøtt, det var nesten ikke mulig å komme fram. Problemer med å komme fram hadde de to utrykningsbilene også. Vaktfolk fra Aker Brygge måtte gå temmelig hardt til verks overfor enkelte for å få rydda vei. Nå så jeg at det jeg hadde trodd var en sykebil, i virkeligheten var ei vogn fra Oslo brannvesen. Det var de som tok seg av jobber som dette her. Det var de som hadde dykkere sittende klare fireogtjue timer i døgnet.

Jeg huka meg ned, og pressa meg mellom beina til folk. Da jeg omsider kom fram til bryggekanten, var to dykkere ute i vannet allerede. De hadde det ikke så veldig travelt, mannen var helt klart død. Et øyeblikk var jeg redd for at han kanskje hadde vært død veldig lenge, jeg hadde ikke lyst til å få meg et horror-minne for resten av livet. Men da dykkerne fikk buksert liket inn til bryggekanten, og politifolka begynte å dra det opp fra vannet, så jeg til min lettelse at mannen hadde både ansikt og hår. Det så ut som om han sov. Samtidig fikk jeg øye på Pia. Hun sto klemt mellom to kjøttberg i bermuda-shorts. Hun sto der og grein og beit seg i lillefingeren. Helvete, tenkte jeg. Dette veit jeg ikke åssen jeg skal takle. Jeg hadde aldri trøsta folk som har mista faren sin før. Jeg gikk ut fra at det var temmelig umulig, men nå måtte jeg prøve.

- Slipp meg fram, for faen! freste jeg. Det virka. Hun skvatt da hun så meg. Jeg dro henne ut av alle musklene og kortbuksene fra Bermuda, og så sto jeg plutselig og holdt henne tett inntil meg. Det lukta sol av håret hennes, og hun skalv så hun rista.

- Det er forjævlig, sa jeg, og strøyk henne forsiktig over ryggen. - Det er bare helt forjævlig.

- Slapp av, snufsa hun. - Det er ikke pappa. Det var akkurat som å få av seg en blytung ryggsekk etter en lang dagsmarsj. Jeg følte at jeg letta fra bakken. Jeg fikk lyst til å le høyt, men det gjorde jeg naturligvis ikke.

- Kom igjen! sa jeg. - La oss forsvinne herfra. Jeg halte henne med meg gjennom menneskemengden, og inn under markisene på en uterestaurant som nå var så godt som tom. Hun tørka tårene med en flik av t-skjorta, og stramma seg opp noe voldsomt.

- Fortell! sa jeg. - Ikke si at du ikke kjenner ham.

Hun rista på huet. - Har du en røyk?

Jeg svarte ikke. Jeg gikk rett inn på restauranten og kjøpte tjue Prince og en eske fyrstikker for de siste spenna mine. Ga henne en pinne, og fyrte opp. Hun dro røyken dypt ned i lungene, og blåste den ut gjennom nesebora. - Det var onkel Magne, sa hun.

- Onkelen din?

- Nei, han er ikke … Han var ikke en virkelig onkel av meg. Vi bare kalte ham det. Jeg har kjent ham bestandig. Han har vært partneren til pappa siden før jeg ble født.

- Pia! sa jeg. - Dette må du fortelle til dem der borte! Jeg nikka i retning de uniformerte guttene og jentene på brygga. De hadde lagt liket på ei båre nå, og skjøv det inn i bilen fra brannvakta.

- Nei, sa hun. - Ikke nå. Hun gikk foran meg bort til inngangspartiet i palasset der hun bodde, og jeg innså at det ville være tåpelig av meg å pese henne på noe som helst akkurat da.

Hun hadde ikke glemt nøkkelen. Jeg aner ikke hvor hun hadde oppbevart den, for det eneste jeg hadde sett som hadde bula ut på den hudtynne påkledninga hennes, hadde vært mykt og rundt.

Jeg avla ringeknappen en kort visitt, før jeg fulgte etter henne inn.