Ingvar Ambjørnsen

De blå ulvene

Pelle og Proffen 5

Ingvar Ambjørnsen

De blå ulvene

Pelle og Proffen 5

Totempæler i sherrysaus

Vernissage. Færnisasj. Jeg gikk rundt og smakte på det nye ordet. Det lå godt på tunga iallfall. Når man uttalte det, rant det rett ut, med en liten hvislelyd mellom tenna. Fransk, hadde Proffen sagt. Vernissage er fransk og betyr åpning eller noe i den retning. Javel, hadde jeg tenkt. Apning er bra. Høl i muren. For endelig kunne fatter stikke hue ut og si «hei» til resten av verden. Og jeg, Pelle Pettersen, ville i framtida slippe å bli brydd og flau hver gang folk spurte meg om hva faren min dreiv med. Neste gang noen stilte det spørsmålet (som de sikkert trudde var heller uskyldig), ville jeg kunne si: «Han er kunstner». Og så ville jeg tenke vernissage inni meg. Etter dette, tenkte jeg, spiller det ingen rolle om han ser ut som en idiot heller. For at kunstnere ser annerledes ut enn folk flest, er noe alle veit. Nylig hadde jeg lest i avisa om en maler som pleide å male seg grønn over hele kroppen hver dag, og i forhold til ham måtte faren min virke reint normal med det halvmeterlange håret sitt.
  Dette med at fatter hadde stått i stampe med «kunsten» sin hadde i grunnen plaga meg mer enn jeg hadde vært villig til å innrømme. Så lenge jeg kunne huske, hadde han sittet i kjelleren og spikka på figurer og totempæler, eller han hadde malt eller knadd ut ting i leire. Hvor mange ganger han hadde sendt inn disse mer eller mindre ubegripelige produktene sine til utstillinger og konkurranser var det ingen som ante - men alle vi i familien visste ihvertfall veldig godt at alt sammen hadde kommet tilbake med et «beklager, Pettersen». Og så hadde Pettersen beklaga seg. Til meg og mutter, og til lille My som var så heldig at hun var for lita til å skjønne hva gammer'n masa med. Noen ganger ble han gretten og oppfarende over disse stadige nederlagene, andre ganger bare taus og inneslutta. Minst hundreogfemti ganger hadde jeg prøvd å overtale ham til å ta en strait jobb, og enkelte ganger hadde han gjort det også - men det varte aldri lenger enn noen uker. Da fikk han gjerne sparken av forskjellige grunner, eller han sa opp sjøl. Og hver eneste gang var fatters refreng det samme: «Jeg prostituerer meg ikke, folkens! Jeg veit hva jeg sitter inne med, og lar meg ikke behandle som en dritt!»
  «Folkens» var mutter, My og meg. Og mutter sukka og var trøtt, og neste dag gikk hun til teateret der hun satt i billettluka for at fatter og My og jeg skulle kunne bo i hus og ha smør på brødet.
  «Bare vent,» pleide fatter å si. «En dag skal dere få se! En vakker dag!»

Og nå var altså den vakre dagen her. Det hadde seg nemlig sånn at en dansk kunstmaler som het Preben Gundersen hadde forvilla seg ned i kjelleren vår på en eller annen måte. Der hadde han funnet fatter i full sving med en diger tømmerstokk. Og Gundersen, som i motsetning til faren min var en sånn kunstner som ble bedt om å stille ut greiene sine både i Danmark og andre land, hadde rett og slett gått helt av hengslene da han fikk se «det indianske snittet» til far min. Han ble ikke bare begeistra nei, vill av glede ble han. Seinere sa fatter at Gundersen løp på polet og henta ei flaske Gammel Dansk, som er et dansk brennevin som smaker hostesaft. Mange timer seinere fikk mutter og jeg spadd Gundersen ut av kåken, og da den voldsomme stemmen hans døde ut nedover gata, sa fatter at nå mine damer og herrer, nå er lykkens time inne. - Vi fikk ham til sengs, og verken mutter eller jeg tenkte på det han hadde sagt som noe annet enn fyllepreik. Dagen etter var en lørdag, og da jeg gikk og la meg, grua jeg meg allerede til de teite bortforklaringene til fatter ved frokosten.
  Men neida. Den som var oppe allerede før My hadde begynt å mase, var fatter. Frisk som en fjellørret. Da mutter og jeg kom hanglende ved nitida, hadde han mekka kjempefrokost med eggerøre og greier. Noe slikt hadde rett og slett ikke skjedd før i familien Pettersens historie. Han ville ikke ut med stort verken om de nye stokkene sine eller om Preben Gundersen, og slett ikke om hva Gundersen hadde sagt - men det lå jo et eller annet i lufta. Bare det at fatter hadde stått opp så tidlig, var nesten litt skremmende. Vanligvis var han ikke å se før elleve, iallfall ikke i helgene. Og da han begynte å synge høyt sammen med Sissel Kyrkjebø som akkurat da skar ut av radioen, sendte mutter meg et blikk som jeg ikke klarte å tolke. Det så ut som om hun var vettskremt og lykkelig på samme tid.
  Først litt over ei uke seinere fikk vi vite at Preben Gundersen slett ikke hadde gått hjem etter at han hadde vært hos oss den natta. Med sang og brøl hadde han brøyta seg gjennom hele byen, fra Torshov der vi holder til, og helt ut på Skøyen. Og der ute hadde han vekket opp en fyr ved navn Gunnar Franzen og fortalt at han, Preben Gundersen, hadde funnet en vaskeekte indianer i en kjeller i Bentsebrugata 12, Oslo 4, og at han personlig ville komme til å rive huset til Franzen fra hverandre med bare henda dersom han ikke tok imot denne begava indianeren med åpne armer - og det så raskt som pokker!
  Gunnar Franzen var gallerieier. Galleriet hans lå på Frogner og var et av de mest ettertrakta i landet. Hos Franzen stilte mange av de mest kjente kunstnerne i Norge ut.
  Selvsagt hadde ikke en supertype som Franzen sagt ja til det ville kravet fra Gundersen sånn helt uten videre.
  Men han sa ja da han hadde fått inspisert stokkene til far min. «Arbeidene» som vi seinere skulle komme til å kalle dem.
  Mutter grein da de to tumla seg nedover mot sentrum og Kunstnernes hus for å feire begivenheten.
  Jeg pusta bare letta ut.

Galleri Hagen lå vittig nok inne i en stor hage. Store blodbøketrær kasta skyggene sine over gras og blomsterbed. Selve huset var eldgammalt, men nyopppussa. Hvitmalinga var så fersk at det skinte i den, og alle vinduer var nyinnsatte. I første etasje, ut mot hagen, lå en stor veranda med ei dobbelt glassdør som førte inn i selve utstillingslokalet. Nå sto glassdørene på vidt gap, og folk strømmet ut og inn. Det var en søndag i september, og sola strålte som om den trudde det fremdeles var sommer i Norge.
  Det var folk overalt. Folk, folk, folk! Folk jeg kjente, og folk jeg aldri hadde sett trynet på. Proffen og jeg hadde bestemt oss for at det liksom ville være litt teit å komme sammen med de gamle, så vi hadde tatt oss en soft ice på Aker Brygge før vi stakk oppover mot Frogner. Men nå var altså partyet i full gang og vel så det. Klokka var ikke mer enn halv tre på dagen, men Preben Gundersen, som jeg fikk et glimt av inne i massen på verandaen, virka allerede god og skeiv.
  - Jøss, sa jeg. - Her skal det bli liv utover ettermidda'n!
  Proffen la inn et sitrondrops uten å by meg. - Virker sånn, ja. Det runde fjeset hans var helt ubevegelig mens han betrakta all viraken.
  - Klar til å riste et par tusen hender?
  Han la dropspakka på plass i jakkelomma. - Har de noe å ete der inne?
  - Kan jeg aldri tenke meg, sa jeg. - Kanskje et par peanøtter. Går ut fra at det går mest i det fuktige på en dag som denne.
  Proffen grynta og satte seg i bevegelse. Som en råne som går for å sjekke trauet, tenkte jeg litt ondsinna. Forresten så var det ikke så mange ondsinna tanker jeg sendte den fyren sånn til daglig. For Proffen hadde vært den beste kompisen min siden rett etter at vi hadde lært å gå. Han bodde i etasjen under oss på Torshov, og var en såkalt attpåklatt - det vil si at han hadde to mye eldre brødre og ganske gamle foreldre. Han var en fyr med sære interesser og et lynskarpt hue som av og til fikk meg til å fortvile over mine egne evner. Det eneste jeg kunne slå den fyren i, var sånne ting som hadde med gymnastikk og sport å gjøre. For Proffen var en matmons av de helt store, og han ga fullstendig blaffen i at ræva hans ble tyngre og tyngre for hver dag som gikk.
  Vi passerte mutter og noen andre kvinnfolk idet vi tok fatt på trappa opp til verandaen. Hun hadde farga håret rødt igjen med henna, og dratt på seg en av de mer vanvittige kjolene for anledningen. Hun så ut som ei overvektig papegøye.
  - Er det noe for der inne? spurte jeg i forbifarta. - Proffen føler seg dårlig. Det er over halvtimen siden han sist fikk seg noe i livet!
  - Jøssda, sa mutter. - Kanapeer.
  Kanapeer? Enda et fremmedord, tenkte jeg. Her har jeg ikke mer enn såvidt fått øvd inn vernissage, før det trås til med kanapeer.
  - Små smørbrød, sa Proffen utålmodig. - Med masse pålegg.
  Han førte an inn i utstillingslokalet der et langbord var fylt opp med de minste smørbrøda jeg i mitt liv hadde sett. Men pålegg var det nok av - akkurat som Proffen hadde sagt! Reker og laks, krabbe og ost, skinke og Gud veit hva. Sjøl var jeg ikke sulten, så jeg nøyde meg med å slenge innpå to kjappe med reker, mens Proffen som selvsagt hadde tenkt å kjøre fullt program, begynte å lesse opp på en plasttallerken.
  Jeg gikk bort til fatter som sto og strålte midt i skauen av totempæler sammen med Leffy. Leffy så som vanlig ganske sliten ut, og jeg la merke til at han for alvor hadde begynt å bli grå i hestehalen.
  - Der har vi Pelle Erobreren også jo, sa han og fyrte opp en litt for kort sneip. - Ja, du kan bare kutte skolen, gutten min, for far din, heretter bare kalt den siste mohikaner, er i ferd med å tjene seg søkkrik på bearbeida norsk trevirke. Både du og My kommer til å kunne leve av rentene!
  - Tenker det! sa jeg.
  Fatter bare gliste og drakk sherry.
  - Har du solgt noe i det hele tatt? ville jeg vite.
  - Hører du ikke hva jeg sier eller? sa Leffy og lekte irritert. - To dekorerte hesjestaur gikk til en bonde fra Valdres som ikke hadde sett slikt før, og en av naboene var innom og henta en utskåret rambukk fordi kjerringa hadde låst ham ute. Det geniale med kunsten til far din, Pelle, er at folk har bruk for den! Det er som jeg sier - dere kommer til å svømme i spenn før høsten er omme!
  - To skulpturer, sa fatter. - Og et av maleriene. Det er egentlig ganske pent, for vi har jo akkurat åpna. Og utstillinga skal stå i flere uker ennå.
  Rundt oss svinsa et mildt sagt blanda publikum med sherryglass og kataloger i henda. Jeg hadde rett og slett ikke sett en så vill miks før. Gamle kjerringer med hatten på snei. En lærkledd type som så ut som om han nettopp hadde hoppa av Harlyen. En dressfyr med røde briller sto og preika med en pønker med gul og grønn hanekam. Og en hel drøss med flotte damer i alle aldre, med miniskjørt og fargerike strømpebukser, digre plastdingser i ørene og spretne romper som åla seg som katter mellom greiene til gamlingen. Inne i alt rotet sto faren til Proffen i hatt og frakk og klappa på en skulptur som han antakelig skjønte like mye av som meg, mens han kauka over til fatter: - Godt tre, Pettersen! Det er jo skikkelig malmfuru dette her!
  Borte i et hjørne sto ei jente som heller ikke virka like durkdreven i kunsthistoria som de fleste andre her inne. Jeg tippa hun var et par og tjue, og hun hadde langt, blondt hår som rakk henne til midt nedpå ryggen. Hun var kledd i en slags mangefarga ullserk. Hun sto der helt åpenlyst og klødde seg skikkelig i rompa mens hun nistirra på et av de mindre maleriene til fatter. Bildet, som gikk mest i blått og rødt, forestilte noe bikkjeliknende greier som snodde seg blant noen harde trekanter i hvitt og oransje. Og så så det ut som om fatter hadde klort med neglene sine over hele billedflata etter at han hadde gjort seg ferdig. For meg virka dette bildet enda mer meningsløst enn alt det andre fatter hadde produsert, men den blonde jenta i serken virka fullstendig oppslukt av det. Hun klødde intenst med høyrehanda og niglodde på maleriet. Det var flere enn meg som hadde fått henne i kikkerten, og enkelte begynte å fnise, men det virka ikke som om hun hørte det. Eller hun var rett og slett så frigjort at hun ga blanke blaffen.
  - Trur du det er kloremerkene til faren din hun er så fascinert av?
  Det var Proffen som kom opp på sida av meg med munnen full av kanapeer.
  - Sannsynligvis, sa jeg. - Hun føler seg tydeligvis inspirert. La oss stikke ut i hagen. Her inne er det jo så stint av røyk at det snart ikke går an å puste. Varmt er det også. Har du sett noe å drikke?
  - Bare sherry og champagne. Ikke noe for meg iallfall.
  - Kanskje mutter har tatt med seg noe, sa jeg. - Hun henger vel rundt ute i hagen fremdeles.
  Joa. Mutter var i hagen sammen med et par venninner og mora til Proffen, og hun hadde tenkt på oss unge og håpefulle midt oppi dette kunstneriske alkokjøret. Kald cola og eplemost i en frysebag under verandaen. Proffen og jeg jekka opp en cola hver, og en eplemost til lille My.
  - Skål! sa jeg og tømte halve flaska.
  - Herregud, sa Proffen. - Se der'a! Trur jammen faren din blir forført midt på lyse da'n! Av selveste frøken romperøsk.
  Nedover trappa fra verandaen kom først den blonde jenta, og hun nærmest slepte med seg en temmelig lattermild fatter. Hun holdt armen hans i et fast grep og dro ham med inn under et av de store bøketrærne. Der ga hun seg til å snakke energisk med ham mens hun hele tida nikka voldsomt med hue, som om hun ville understreke hvert ord hun sa.
  - La oss be! sa jeg til Proffen. - Om at det ikke blir noen scene av dette her. Mutter er uhyggelig fintfølende når det gjelder fatter og fremmede damer. Særlig etter et par glass. En gang presterte hun å skjelle en kvinnelig konduktør huden full på toget mellom Holmestrand og Oslo. Bare fordi dama mista billett-tanga i balla på fatter og pella den opp sjøl!
  Proffen lo.
  - Hva faen er dette for noe? glapp det ut av meg. - Se på gammer'n! Fargen renner jo formelig ut av hue på'n!
  - Neppe love i hvert fall, sa Proffen. - Ser nærmest ut som om han får seg en real overhøvling.
  Ja, fatter hadde sannelig fått tørka av seg gliset! Underleppa var blitt dønn overvektig i løpet av de siste sekundene, den hang ned 'mot haka. De var altfor langt unna til at vi kunne høre hva som ble sagt, men det virka som om hun kjørte inn den ene salva etter den andre, mens han bare sto der og tok imot og sa «hæ» hele tida. Og den røde, friske sherryfargen i kinna hans var helt og holdent vekk. Det virka ikke som om hun kjefta på ham egentlig. Det var mer som om ... Som om hun var dønn ivrig på et eller annet, og som at han rett og slett ikke visste åssen han skulle forholde seg til det hun sa.
  Jeg spanderte et blikk på mutter. Hun hadde selvsagt fått med seg det hele. Nå sto hun og lot som om hun var interessert i det mora til Proffen sa, mens hun hvert tiende sekund vrei på hue og sendte jaga øyekast i retning de to under blodbøka.
  Men hun hadde kontrollen, det kunne jeg se. Hvis hun gikk amok i situasjoner som dette, pleide jeg å kunne se det på noen små røkk hun gjorde med nesa rett før det smalt. Og nå satte hun den bare litt i været.
  Plutselig klappa Blondie fatter raskt på kinnet, før hun snudde seg og løp ut porten og nedover fortauet. Fatter ble stående igjen og klø seg i skjegget, med et uttrykk i trynet som om han lurte på om dette var noe han hadde drømt. Så stramma han seg kraftig opp og kom over til Proffen og meg mens han vinka fjollete til mutter.
  - Jaså, karer. Slapper av med en cola?
  Vi svarte ikke. Det var jo ikke noe å si til sånt kunstig tullpreik siden vi faktisk sto der og slappa av med en cola.
  - Synes du er bleik jeg, sa Proffen nådeløst. - Slitsomt å være berømt?
  Fatter pressa fram et stivt smil. - Tja. Trur jeg trenger en aldri så liten ... forfriskning.
  Han fikk fart på seg og styrte opp trappa.
  - Oj, oj, oj! sa jeg. - Bare dette ikke går rett til hue på'n!
  - Vi går inn igjen vi også, sa Proffen. - Det var noe snakk om en ny runde kanapeer. Testa du de med skinke og artisjokk-hjerter?
  Jeg svarte ikke. Artisjokk-hjerter?
  Inne i utstillingslokalet var det nå kommet enda mer folk. Et øredøvende bråk, og ei luft som fatter kunne ha skåret figurer i med jerna sine. I kaoset så jeg ham stå sammen med Gundersen og gallerieier Franzen. Fatter virka ivrig og fekta med høyrearmen mot motstående vegg. Det virka som om det var et eller annet som Franzen og fatter ikke var helt enige om, men til slutt heiste Franzen på skuldrene og gikk inn på kontoret sitt. Litt etterpå var han tilbake og pressa seg gjennom mengden med en lapp i handa. Lappen kom på plass under det umulige bildet som den blonde jenta hadde vært interessert i.
  - Ikke verre, sa jeg til Proffen som kom snublende med et nytt lass av disse latterlige smørbrøda. Jeg nikka i retning Franzen og bildet. - Dama ville selvsagt bare kjøpe det fordømte bildet. Og så syntes hun vel at prisen var litt for stiv. Det var sannsynligvis det hun krangla med fatter om der ute i det grønne.
  - Neppe, sa Proffen med munnen full av mat. - Eller har du blitt nærsynt på dine gamle dager? Rød lapp betyr at bildet er solgt. Og det som Franzen har klistra opp der borte, er ikke noen rød lapp, det må du vel se.
  - Neivel, sa jeg. - Joa, jeg ser jo det, når du sier det. Jeg tenkte bare...
  - Tenkte ikke, sa Proffen. - La oss ta en titt!
  Men før vi kom så langt som over til veggen, måtte vi bare hoppe til side fordi denne pønker'n hadde kjørt i seg så mye gratis sherry at han rett og slett spydde over en av stokkene til fatter. Noen av dem som sto nærmest hogg tak i ham og begynte å slepe ham mot døra og hagen, men fatter blanda seg inn og glatta over.
  - Gjør ikke noe, folkens. La nå gutten være i fred. Totempæler i sherrysaus, ikke sant! Det er jo helt knall!
  - Vi stikker, sa Proffen med et stønn. - Går på kino eller noe.
  God ide, tenkte jeg.
  Men først gikk vi bort og titta på den lappen Franzen hadde klistra opp under maleriet. «PRIVAT EIE» sto det på den.