Ingvar Ambjørnsen

Hevnen fra himmelen

Pelle og Proffen 8

Ingvar Ambjørnsen

Hevnen fra himmelen

Pelle og Proffen 8

På vingene

Proffen så helt gåen ut. Svett lugg ned i panna. Hudfarge a la godt brukt viskelær. Øynene flakka rundt i skallen, og adamseplet gikk opp og ned som en løpsk heis. Det var tydelig at han forberedte seg på å dø på en riktig ekkel måte. Vi befant oss ca. fem tusen meter over kloden, og kloden på disse kanter av verden besto av vindblåst granitt og opprørt hav. En usynlig vind prøvde å rive vingene av flyet, og hele tida ramla vi inn i lufttomme lommer som fikk magesekken til å komme opp og kile drøvel'n.
  - Bare litt turbulens, sa jeg.
  Han så surt på meg.
  - Slapp av, Proff! Disse gutta flyr i orkan.
  Akkurat det skulle jeg ikke ha sagt. Bare noen måneder tidligere hadde vi stått nede på bakken og sett et fly gå for full maskin rett inn i granskauen. I orkan. En mildt sagt opprivende opplevelse av det slaget som gjerne huskes resten av livet. Sant å si kunne jeg ikke forstå hvorfor jeg sjøl ikke var like vettskremt og dårlig som kompisen min. Det hompa og det gikk, men jeg var verken kvalm eller redd.
  - Gjør meg en tjeneste, sa Proffen. - Lat som om du ikke eksisterer.
  Jeg snudde meg. En fastspent mutter, og en fastspent lillesøster. Mutter så ut som om hun hadde funnet en kakkerlakk i hjørnetanna, lille My kjørte rutsjebane og hadde det gøy.

Jeg sa til mora mi: - Feilen med deg og Proffen er at dere ikke har noe avklart forhold til døden. Se på My og meg. Vi er klare. Vi har fred med Gud.
  - Faen ta deg! sa mutter. Og det var en forholdsvis skarp melding fra den kanten.
  Alt hadde begynt så pent. Ja, veldig pent. Den reineste idyllen, faktisk. Saken var nemlig den at fatter, som til hele familiens fortvilelse hadde utgitt seg for å være kunstner i årevis, virkelig hadde begynt å ta av. Sannheten var faktisk såpass absurd at flere og flere mennesker i Norges land begynte å ta de indiansk-inspirerte skulpturene hans på alvor. Som Kunst med stor K. Verken mutter eller jeg skjønte noe av det som skjedde med ham og rundt ham, bortsett fra at det begynte å dukke opp pene summer på kontoen hans, en konto som vi for lenge siden hadde vent oss til å betrakte som en brannherja ruin. Allerede som sjuåring hadde jeg lært å bryte forbindelsen øyeblikkelig dersom det var Banken som var på tråden.

ønte noe av det som skjedde med ham og rundt ham, bortsett fra at det begynte å dukke opp pene summer på kontoen hans, en konto som vi for lenge siden hadde vent oss til å betrakte som en brannherja ruin. Allerede som sjuåring hadde jeg lært å bryte forbindelsen øyeblikkelig dersom det var Banken som var på tråden.
  Men nå var tonen ganske annerledes. Gammer'n hadde begynt å snakke om «Kari i kassa» istedenfor Kredittkassa, og ryktene ville ha det til at han til og med hadde begynt å betale skatt. Det gikk oppover med gamle Pettersen. Den siste av en serie gledelige begivenheter var at han hadde fått som oppgave å utsmykke Krakenes kommunehus. Det var derfor vi satt her og hoppa, denne iskalde fredagen i mai. Vi skulle på inspeksjon til Krakenes. Se til at fatter fikk gjort tinga sine, og ikke bare satt på brygga og drakk øl. Han hadde vært her oppe i to uker nå, og mutter mente det var lang tid å være aleine for en mann som måtte fortelles når det var på tide å skifte underbukse.
  Før fatter fikk brevet fra Krakenes kommune, var det ingen av oss i Bentsebrugata 12 på Torshov som visste at stedet eksisterte. Selv Proffen måtte melde pass og finne fram atlaset. Etter intense studier av Norges kyststripe, kunne han omsider sette fingeren på en liten flekk et sted nordpå.
  - Fett nok, mente fatter. Han digga fersk fisk, og antyda at han hadde gode erfaringer med nordnorske damer fra tida før han traff mutter.
  Flygeren, som virka like kul som om han satt i sofaen hjemme hos seg sjøl, antyda at han hadde planer om å ta den vesle twin otteren ned. Samtidig dro han igjen døra, sånn at vi ikke lenger hadde utsikt til den breie ryggen hans og alle instrumentene som han satt og fikla med.
  - Dette blir gøy, sa jeg, og dunka Proffen i sida. - Veit du hvorfor han gjorde det?
  - Gjorde hva? sa Proffen tvert.
  - Dro igjen døra.
  - Orka vel ikke høre på smella di lenger, tenker jeg.
  - Feil. Han stengte for utsikten framover. For at det ikke skal oppstå panikk blant passasjerene. Når vindforholda er sånn som nå, går'n nemlig inn på tvers når han skal lande. Retter ikke opp flyet før rett før det tar bakken. Slikt ser nokså dramatisk ut for oss vanlig dødelige.
  Proffen så på meg med feber i blikket. - Tuller du?
  - Jeg beklager, men svaret er nei. Se her - holdposen klar. Lunsjen kan komme til å ra det travelt under sånne forhold.
  - NÅ HOLDER DU KJEFT! skreik mutter fra setet bak.
  - Hvis jeg overlever denne turen, kommer jeg til å drepe deg med bare nevene, sa Proffen. - Og etterpå skal jeg gå hjem til Oslo. Og nyte hvert skritt.
  - Ok, sa jeg. - Og hvis det går gæernt, skal ingen komme og si annet enn at vi fikk en vakker død. Se på dette, da mann!
  Det var vakkert. Det var så vakkert at jeg ble reint stolt av å være født i dette merkelig landet. Under oss lå havet og glitra i mørk turkis. Hvite skumtopper på bølgene. Inne i vikene kun ne vi se bånn hele veien - sandbånn. Resten av bildet gikk i lysegrønt. Overalt hadde løvet sprunget ut, og nytt gras skutt opp av jorda. Ute i havet lå ei stor øy, med steile fjell og flatblåst skog, og rett under oss, på et nes - lå det jeg antok var Krakenes City. Røde og hvite terninger, tilfeldig spredt langs en blyantstrek av en riksvei. Og flyplassen? Ei svart asfaltstripe helt nede i fjæra. Den så ærlig talt litt for kort ut. Var det virkelig mulig å få stoppa denne maskinen der nede uten å gå rett på sjøen? Jeg spurte Proffen, som svarte med å presse leppene sammen og knipe øy nene igjen. Fingrene hans hadde begynt å rive spyposen opp i smale strimler.
  Med et brøl fra motorene la flyet seg over og gikk inn for landing. Jeg svelga og svelga etter som vi sank, men klarte ikke å bli kvitt dottene i ørene. Det skalv og rista, og vi ble kasta fra side til side, men endelig fikk vi gummien på lan dingsbanen, og piloten kopla inn det han hadde av brem ser.
  - Ja, ja, sa jeg. - Dette gikk jo riktig bra.
  Akkurat da begynte Proffen å kaste opp i restene av posen sin.

Det var virkelig litt av en flyplass. Havet på den ene sida, og en fjellvegg på den andre sida. Innunder fjellet hadde noen slått opp et hus litt større enn en pølsekiosk. Det var den minste ankomsthallen noen av oss hadde sett noen gang. Sammen med de tre andre passasjerene som også hadde vært med på utflukten, krøka vi oss sammen mot vinden og styrte i retning den vesle bygningen. Proffen, som nå hadde fått det betraktelig bedre med seg sjøl og verden, slukte store mengder frisk atlanterhavsluft, og begynte å få farge i kinna. Mutter hadde ennå ikke tilgitt meg sleivkjeften min, det så jeg av de olme sideblikka hun sendte meg, men hun var på vei. Hvis nå bare fatter ikke hadde funnet på for mye tull, ville hun snart være den samme gamle.

Han så iallfall helt normal ut. Eller akkurat så unormal som han hadde sett ut bestandig. Fett, langt hår og skjeggstubber. Jeg fikk et glimt av ham bak glasset, der han sto og dro hardt av rullingsen midt i ikkerøyker-sonen.
  - Hei, darling, sa mutter. Hun tok ut sneipen og ga ham et kyss. - Har du savna oss?
  - Tja. Jeg vet nesten ikke hva jeg skal si. Gikk du innom polet?
  - Vet du hva, Rolf. Jeg vet nesten ikke om noen som er så hyggelig som deg!
  Fatter gliste, og løfta opp lille My, som nå hadde begynt å klatre på ham. - Selvsagt har jeg savna dere. Jeg har fak tisk grått meg i søvn hver eneste natt. Jeg håper dere er klar for kokt torsk. Jeg tok en rugg på nesten sju kilo i går.
  Proffen plystra. - På stang?
  - Nei. Pilk. Det er bare grønnskollinger som fisker med stang her oppe. Oslo-folk og svensker og denslags subb.
  - Der kommer bagasjen vår! sa jeg. - Er det langt å gå?
  - Ska'kke gå, sa fatter. - Jeg har bil. Med sjåfør.
  Og det var faktisk sant. Utafor satt det en kis og leste Dagbladet i en diger van. Hvalrossbart og hengemage. Han var blitt døpt Gunnar, kunne han fortelle, og jobba i små skolen.
  - Han skjønner hva jeg driver med, hviska fatter til Proffen og meg da vi heiv bagasjen inn baki. - Og det er faen ikke verst.
  - Klart han skjønner det, sa Proffen. - Han sa jo at han jobber i småskolen.
  Litt etter feide vi utover langs fjorden i kjerra til Gunnar. Strøken kjøredoning. Vi satt som i hver vår lenestol, og den sprukne stemmen til Louis Armstrong sang «What a wonderful world» gjennom et megafett stereoanlegg. Avstanden fra flyplassen og ut til Krakenes var lenger enn det hadde sett ut til fra lufta, så det var bra fatter hadde sørga for skyss. Idet vi begynte å komme inn i bebyggelsen, pekte Proffen utover vannet, der en drøss med båter lå på lang rekke. - Er det silda som kommer?
  - Nei, sa Gunnar.
  Fatter la til: - De sokner. Det er en jentunge som er forsvunnet.
  - A, herregud! sa mutter.
  Proffen og jeg så på hverandre, og sa ingenting.

Skyggen av Anita

Jeg overdriver ikke når jeg sier at Krakenes kommune hadde tatt veldig bra imot far min. Han hadde fått låne ei rorbu litt i utkanten av selve Krakenes, med egen brygge og båt. Og det var ikke ei hvilken som helst rorbu heller. Luksusutgave, tenker jeg vi sier. Rødmalt, ny kledning og nye vinduer. Inne var det kjøkken med hems, bad med varmeka bler i golvet, og stua var møblert med gamle, fine møbler - og farge-tv. Opp fra stua førte ei bratt trapp, til et lite soverom oppe under kvisten. Det la Proffen og jeg beslag på med det samme.
  - Jøss, sa mutter. - Her har du det jo fetere enn hjemme.
  - Det som ikke er, kan bli, sa fatter. - Hvis denne medvinden fortsetter... Jeg må innrømme at det er litt mer lystbetona å tusle ut på badet om morran når golvet er oppvarma. Det eneste vi ikke kan få til hjemme på Torshov, er utsikten. Og så klukkinga av bølgene under stuegolvet når det er flo sjø, selvsagt.
  - Det siste har vi jo allerede, sa jeg. - Hvis dere ikke kan høre bølgene hver gang Proffen går i badekaret nedenunder, må dere begynne å vaske dere bedre i ørene.
  Proffen overhørte meg helt, og henvendte seg til fatter. - Hvor har du den døde torsken, Pettersen? Jeg er helt hol etter at Pelle fikk meg til å brekke meg på Hyet.
  - Ligger i bøtta på badet. Skjær den opp, så skal jeg sette over potetene.

- Fint, sa Proffen glad. - Og ikke glem gulrøtter og eggesmør!

Maten var bare helt knall. Gunnar, som var nyskilt og ikke glad i å koke, ble helt happy da mutter sto hardt på at han skulle bli til middag, så vi var seks rundt det slitte trebor det på kjøkkenet. Dampende torsk som skinte i perlemor, gulrøtter og poteter.
  - Sånn mat får du faen ikke i byen, selv om du har kontakter, mente fatter, og spytta et bein diskret på golvet.
  - Enig, sa Proffen. - Hvis ingen andre skal ha huet...
  - For guds skyld! sa mutter. - Bare t a det!
  - Skal du ete huet? sa lille My med skrekkblanda fryd. Hun slutta aldri å glede seg over Proffens perversjoner i mat-. veien.
  - Klart det! sa Proffen, og stirra fascinert på torskehuet på tallerkenen. Torsken, på sin side, glodde blindt tilbake med melkehvite øyne.
  Det gikk et grøss gjennom meg. Og mens Proffen gikk i gang med å leke hjernekirurg, ivrig assistert av «søster My», ba jeg fatter og Gunnar om å fortelle hva som hadde skjedd med henne de dreiv og sokna etter i fjorden.
  - Vi vet nesten ingen verdens ting, sa Gunnar. - Det er det som er så jævlig. Og det vesle vi vet...
  - Er enda jævligere, fullførte fatter. - De fant båten hennes drivende noen hundre meter fra land. Forrige lørdag. Det skal jo ikke så mye fantasi til å tenke seg hva som har skjedd. Stakkars jente. Det er for tidlig å takke for seg når du såvidt har fylt seksten.
  - Og foreldrene hennes? Hvordan tar de det? spurte mutter.
  - De siste åtte-ti åra har hun bodd sammen med faren, sa Gunnar. - Mora hennes tok livet av seg. Det er jo de her i bygda som mener Anita kan ha arva noe av moras tung sinn, og... Ja...
  - At hun kan ha gått på sjøen av fri vilje, mener du? Proffen mønstra ham alvorlig.
  -Jeg mener det ikke, sa Gunnar. - Jeg har hatt Anita på skolen de seks første åra, og jeg kjenner henne som ei glad og frisk jente. Og selv om puberteten...
  - Selv om puberteten gjør alle sinnssyke, så tror du ikke på selvmordsteorien likevel? sa jeg.
  - Nei, akkurat, sa Gunnar, mens han drepte et smil.

- Gudene skal vite at faren hennes kan være litt av en tulling, særlig etter et par drammer, men jeg tror neppe hun har lidd noen overlast. Dessuten er det ikke mer enn noen ganske få uker siden jeg snakka med henne. Da var hun full av planer for sommerferien.
  - Det kan ikke være sånn da, at hun har tatt den sommerferien litt på forskudd? foreslo Proffen. - Jeg mener, hver sommer dukker det opp temmelig mye folk i Oslo, som har stukket av fra plasser som dette. Og jeg er helt sik ker på at de færreste av dem har skrevet brev til pappa før de dro.
  Gunnar dro på det. - Kan selvsagt hende. Men jeg tror ikke noe på det. Alt er så gjennomsiktig her oppe. Noen ville ha visst det. Og sagt ifra. Iallfall når de begynte å sokne. Dessuten vet vi at hun verken kan ha tatt flyet eller bussen. Har hun forsvunnet med bil, må den bilen ha blitt kjørt av en fremmed. Og nå før turistsesongen er det ikke mange av det slaget her.
  - Dessuten ser det jo ikke helt bra ut med den drivende båten da, sa fatter. - Nei, hun har nok falt i sjøen.
  Det ble ikke snakka noe mer om saken i denne omgang. Proffen kokte kaffe, og praten gikk om fisking og vær, og om forholda i bygda. Og etterpå gikk de eldste og den yngste for å ta en titt på kunsten til fatter, mens Proffen og jeg stakk ned på brygga for å se på båten og utsikten.
  Vinden hadde lagt seg, og det var ikke så kaldt lenger. Et digert beist av ei måke kasta seg motvillig på vingene og skjena utover havet da vi nådde ut på bryggekanten. Gjennom det blågrønne vannet kunne vi se bånn helt tydelig, selv om det var flere meter ned.
  - Tja, sa jeg. - Litt annet vann enn i Oslofjorden.
  Proffen nikka, men jeg merka at han ikke var helt til stede.
  - Jaha, sa jeg. - Og nå er det «Den forsvunne kvinnen» for alle penga? Anita?
  Han tuppa en småstein i havet. - Det er et eller annet som ikke stemmer med den greia der.
  - Det som har skjedd, er forjævlig, sa jeg. - Det er alt. Jeg kan iallfall ikke se noe mystisk ved dette her. Hvis hun da ikke har blitt plukka opp av en mister x med benn i brødet. I så fall blir det iallfall ikke oss som finner henne. Jeg nikka mot havet. - Ikke hvis hun ligger der ute et sted heller.
  Han smilte. - Du veit åssen jeg er. Noen ganger får jeg bare en sånn litt rar følelse av at.... Ja, av at noe ikke stemmer.
  - Er klar over det. Du pleier til og med å ha rett. Men ærlig talt. Jenta har vært borte i snart ei uke. Og båten hen nes blir funnet drivende ute på fjorden...
  - Joda. Det ser ikke pent ut. Det er jo ikke noe å diskutere heller. Bare en følelse jeg har av at alt har en annen forklaring enn den mest opplagte. Kanskje jeg rett og slett bare begynner å bli litt sprø.
  Jeg lo. - I så fall ville det faktisk ikke være så jævla rart. Vi har det jo med å ramle inn i mysterier overalt. Men jeg trur du kan ta det med ro denne gangen, Proff. Her oppe blir det noen dagers fisking og frisk luft, og det er alt. Jeg mener, den båten må jo bety noe?
  - Helt sikkert. Men hva?
  - For meg er saken klar. Hun har ramla i sjøen og drukna. Hvis hun har satt den tom ut på havet med vilje, og så dratt til Køben uten å si noe til noen, må hun jo være litt av en drittsekk. Faren hennes må jo være helt gåen.
  - Kanskje han er en drittsekk? sa Proffen kryptisk.
  - La oss ta en titt på ferja til fatter, sa jeg.
  - Har sett den allerede, sa Proffen. - Rana. Fjorten fot. Ti hester Johnson. Det er plass til mye torsk i en sånn en.

Vi bevega oss opp i «sentrum». Krakenes var en cowboyby. To gater som kryssa hverandre. Et par bensinstasjoner, en gatekiosk og ei kjerke. Pluss kommunehuset, en pizzabar og en drøss privathus. Det var alt, men det holdt sikkert. Her kunne du ikke gå deg vill selv om du var blind og dritings.
  - Begynner å skjønne hva Gunnar mente med at alt er temmelig gjennomsiktig her oppe, sa jeg.
  - Det der er bare en myte, mente Proffen. - Det er ikke noe mer gjennomsiktig her enn i Oslo. Alle steder der folk bor sammen er mystiske steder. Fordi mennesket selv er mystisk og fullt av hemmeligheter. Vi, for eksempel, trur vel på en måte at vi veit alt om hverandre. Men det er selv sagt ikke sant.
  Jeg sroppa opp. - Har du flere perversjoner enn de du allerede har fortalt meg om?
  Han nikka. - Livet mitt styres av demoner og sorte engler. Og innerst inne forakter jeg alt som har med mat å gjøre. Nei, men alvorlig talt, Pelle. Det er egentlig ikke så mye folk veit om hverandre. Vi lever mer eller mindre i vårt eget univers hele gjengen. Og det universet kan endre seg. Brått. Derfor bryr jeg meg ikke så veldig mye om sånne karakte ristikker som den Gunnar kom med av Anita. At hun var glad og fornøyd for noen uker siden - hva faen spiller det for slags rolle? Hun kan ha fått verden i hue samme ettermiddag.
  - Verden i hue?
  - Noe kan ha skjedd. Noe som kanskje bare hun vet om. Noe som kan ha fått henne til å ha det travelt med å få ræva ut av dette stedet.
  - Eller noe som fikk henne til å si takk for seg for godt, sa Jeg.
  - Jada. Selvsagt. Men jeg tror altså ikke på det. Nok om det, og mer av noe annet, som de sier på radioen. Jeg må ha et par postkort.
  - Herregud, sa jeg. - Du er hjemme hos Jorun før kortet kommer fram!
  - Framtida veit vi fint lite om. Dessuten har det ikke noe med saken å gjøre. Det er tanken bak som teller. Det lille signalet fra meg, som forteller at jeg tenker på henne. Det spiller ingen rolle når kortet kommer fram.
  - Og hun? Tenker hun på deg?
  - Hva mener du med det?
  - Jeg mener - trur du det er noen sjanse for at det kommer et il-kort på døra her i morra tidlig? Et med bilde av Oslo rådhus på?
  - Nå pjatter du fælt, Pettersen. Jeg trur det er på tide at du tar deg en kjæreste. Du ligger liksom bare og kaver på overflata av alt mulig hele tida. Det er ålreit med litt love, skjønner du. Love får deg til å skjønne at alt ikke bare er gøy og tut og kjør.
  - Ålreit, sa jeg. - Det var postkort.
  Snackbaren viste seg å være en kombinasjon av en van lig snackbar og et bladutsalg. Det lukta chips og trykksverte, og ved et respatexbord satt den obligatoriske jentegjengen og fniste over sigarettene. Jeg følte meg øyeblikkelig uvel, og visste ikke helt hvor jeg skulle gjøre av hendene mine, mens Proffen på sin side var helt immun mot situasjoner som denne. H an spaserte uanfekta rett bort til stativet med postkort, og spissa munnen mens han gikk gjennom utvalget med kritisk mine.

Fjell, fjord, fjord, fjell. Voldsomme fjell. Blå, blå fjord. Fiskeskøyter, torskehuer, måker og ærfugl. Havørn, og enda mer fjell og fjord. Greatings from Norway.
  - Er dette alt dere har? ropte Proffen til dama bak disken.
  - Herregud! hveste jeg. - Dette skulle vel holde!
  Han svarte ikke. Han gikk til disken og begynte å hviske og tiske med dama. Etter noen sekunder skled hun ut på bakrommet med ei vantro mine, og litt etter dukka hun opp med en skoeske, som hun parkerte foran Proffen. Jeg hørte han smatta fornøyd, men sjøl ble jeg stående og lese baksideteksten på en slottsroman.
  Litt etter satt vi ved et bord med hver vår cola. Proffen hadde gjort diverse arkeologiske funn, som han mente måtte feires. Typisk han, forresten. Gikk han på kino, var det for å se filmer fra førtitallet. Leste han bøker, var det gjerne av forfattere som ingen hadde hørt om. Og da var det jo bare naturlig at når han skulle sende postkort til kjæresten fra et av Norges vakreste steder, så valgte han et sort hvitt kort som viste s-laget i nabobygda slik det tok seg ut i 1963. Ellers hadde han sikra seg kort av aldersheimen fra samme tidsperiode, og et falma farge-kort som viste politistasjonen i Harstad midt på femtitallet.
  - De er gull verdt, hviska han. - Jorun kommer til å bli helt vill! Og berta bak disken tok halv pris! Jeg gir meg over!
  - Dere er sinnssyke begge to, lo jeg. - Men ærlig talt - by mora di noe annet dal Hvis du skal skrive til henne også, mener Jeg.
  - Klart det. Til mutter blir det måkeunge i solnedgang. Slike kort som disse her går bare til folk som veit å sette pris på dem. Man kaster ikke perler for... Nei, den der var visst ikke helt heldig. Skal vi se. Kjære nussetussen min! Bare noen ord fra meg her oppe i nord. Her er torsken god, kan du tro. Spiste sikkert femten kilo.

  Proffen snakka høyt og langsomt mens han skreiv. Jentene ved bordet ved sida av slutta å knise. Nå lo de høyt.
  Proffen fortsatte. En hel bukett skjønne kvinner har for øvrig anbrakt seg selv ved nabobordet, men mine tanker er likevel i all hovedsak hos deg. Dessuten trorjeg det er unge Pettersen de er mest opptatt av. Iallfall ler de uten stans.
  Latteren ble klippet over, og Proffen titta forvirra opp.
  Selv fulgte jeg blikket til jentene. Rett ut i gata. En gjeng mannfolk i fiskerhyre dreiv forbi. En av dem holdt ei søkk våt vindjakke i handa. Det dryppet fra den, ned på asfalten.
  Noen bak oss begynte å grine.
  - Det var bare skyggen, sa Proffen, så lavt at bare jeg kunne høre det. - Det var bare skyggen av Anita.