Ingvar Ambjørnsen

Storbyens stemme

Pelle og Proffen 9

Ingvar Ambjørnsen

Storbyens stemme

Pelle og Proffen 9

Festen er over

Snuten kom ved tre-tida og skrudde av anlegget. To mann. Jeg ble ikke obs på dem før den dundrende fossen av tekno ble klippet over, og en nesten hypnotisk stillhet senket seg over lokalet. Så begynte folk å pipe og protestere, men de ble avbrutt av den ene blåskjorta som sa at her var det bare å holde smella, ellers ville de dra med seg teknologien ned på vakta. Han sa det på en sånn måte at det ikke var noen særlig tvil om at han mente det. Lydfreak, det så jeg på'n. øynene hans datt nesten ut av huet hans der han sto og sjekka maskineriet. Dette var noe for hip hop-gjengen på Politihuset på Grønland.
  Sjøl ga jeg ærlig talt blaffen. Jeg hadde dansa omtrent non stop siden midnatt. Og selv om det ikke akkurat var noen prestasjon å skryte av overfor de fleste som var til stede her, så holdt det lenge for meg. Jeg var ør i huet av den dundrende musikken, og passe pudding i beina. Det kom aldri til å bli noen house-freak av Pelle Pettersen. Men selv om det som hadde foregått her i natt bare var en bleik skygge av et skikkelig house-party, skjønte jeg litt av det kicket som jeg hadde hørt houserne preike om. Rusen som kom gjennom dansen og den monotone musikken. Ekstasen. Greier som lå lagra i oss helt siden den gang vi dansa rundt bålet og tilba forlengst glemte guder. Denne musikken var ikke noe du satt og lytta til hjemme på gutterommet mens du pugga grammatikk og kjemiske formler. Her var det snakk om bånn guffe og null brems - og masse plass til å «move bodyen» på.
  Jeg tumla ut gjennom den halvåpne skyvedøra, og ble nesten blenda av den lyse sommerhimmelen som hang over bakgården. Jeg knipsa en tier i boksen på veggen, og fiska opp en cola fra is-tønna. Lot den kalde flaska kjøle panna mi, før jeg slengte meg opp på en stabel paller innerst i gården. I et vindu oppe i annen etasje fikk jeg øye på Lise som vinka til meg. Jeg vinka tilbake med colaflaska. Hun lente seg framover og kikka opp på sommerhimmelen, og jeg fikk et glimt av to solbrune pupper gjennom den vide utringinga i t-skjorta hennes.
  Herregud, tenkte jeg. Hvis du er der oppe, og hvis du i det hele tatt har noe å si over livet mitt, så ikke la meg bli forelska i Lise Leonardsenl
  Men egentlig var jeg visst i siget allerede. Det var faktisk en av grunnene til at jeg befant meg her i bakgården på «Bakeriet», en tidligere okkupert gård på nedre Tøyen. Lise Leonardsen, eller «Skjønnheten fra Finnmark» som Proffen pleide å si når han ville erte meg. Grønne øyne med masse glimt i, og langt, rødbrunt hår. Hun hadde flytta nedover helt på måfå, men hun var av det slaget som fiksa sånt helt greit, selv om hun bare var et år eldre enn meg. Helt instinktivt forsto jeg at jeg ikke hadde nubbe sjanse, selv om hun alltid var ok mot meg. Hun plei de å omgi seg med sånne typer med masse tatoveringer og ring i øret, og kom neppe til å satse på en streiting som meg. Likevel var det lov å håpe. Lov å drømme.
  - Kul fest, sa hun.
  - Ja, sa jeg. - Men jeg trur den nærmer seg slutten. Iallfall var snuten akkurat innom og kappa ledningene.
  - Selvsagt. Imens er byen full av blind vold og voldtektstyper som løper rundt med raper'n i handa. Klart det er kulere med en liten aksjon her hos oss.
  - Er Proffen og Jorun der oppe? sa jeg.
  - Så dem for litt siden. Skal gå og sjekke. Et øyeblikk!
  Jeg ville til å rope til henne at det ikke var så viktig, at det faktisk interesserte meg midt på ryggen, men hun var borte. Den berømte damejeger'n Pelle Pettersen, som bare hadde villet holde samtalen i gang, hadde selvsagt prestert å si noe som fikk henne til å forsvinne ut av syne.
  Så var hun brått tilbake i vinduet, og nå var hun fullstendig forandra. Den kule selvsikkerheten hennes var som blåst bort, hun virka direkte stressa.
  - Pelle, du må komme! Proffen går fullstendig bananas! Jeg er redd for at en eller annen kommer til å gi ham en på trynet, hvis ikke du kan stoppe ham!
  Jeg var på beina med et byks. Styrta mot døra til baktrappa.

Proffen

Det kverna bra i huet mitt da jeg løp opp trappa, for her var det et par ting som ikke stemte! Min gode venn Proffen er nemlig ikke av det slaget som «går bananas» på fester. Ikke i hverdagen heller, for den sakens skyld. Proffen er mer av det ettertenksomme slaget, ja en grubler. I løpet av de åra vi hadde kjent hverandre, hadde jeg sett ham skikkelig forbanna en to-tre ganger. Og det er ikke rare greiene når jeg legger til at vi har kjent hverandre siden vi gikk med bleier begge to. For mye børst kanskje? tenkte jeg mens jeg tok to og to trinn av gangen. Nei. Det stemte dårlig med det faktum at Proffen pleide å gi seg etter tre halve pils når han ville slå ut håret. Ofte stilte han på fest helt uten børst, og sånn hadde det vært i dag. Vi hadde kommet hit for å danse, og da passa det dårlig med alkohol.
  Lise venta på meg i gangen. - Fort! Inn her! Hun greip meg i armen, og styrte meg inn i leiligheten til Betta og Heiki. Jeg snubla i dørstokken, og stupte inn i et kaos av sko og jakker.
  Inne i stua ble jeg møtt av et helt uvirkelig syn. Betta og Heiki sto og holdt Proffen, mens han sprella for å komme løs, og babla usammenhengende. I den andre enden av rommet sto Jorun og grein inn mot brøstet til Jarle Svennes, mens Jarle strøyk henne over ryggen på en måte som ikke helt kunne tolkes som bare streit trøsting.
  - PÅ FERSK GJERNING! skreik Proffen. - JEG GÅR UT AV ROMMET OG ER BORTE I TI MINUTTER, OG NÅR JEG KOMMER TILBAKE... FY FAEN, JEG SPYR! ER DU VIRKELIG SÅ BILLIG AT DU... TRUR DU... OG HAN DERRE DER! HAN SKAL DU FAEN MEG FÅ GRATIS. POESI? DU PREIKER OM POESI? DU VEIT FAEN IKKE HVA FØLELSER ER I DET HELE TATT. EN JÆVLA PR-KÅT IDIOT, DET ER DET DU ER. EN JÆVLA FLOPP!
  - Proffen! sa jeg. - Kul'en! Gå inn for landing! Hva faen er det som skjer?
  - NOE DU IKKE SKJØNNER DEG PÅ! skreik han hissig. - SIDEN DU IKKE HAR DRIVI DET TIL NOE ANNET ENN Å VÆRE AVSTANDSFORELSKA I HUN DERRE SUPERKULE DAMA FRA FINNMARK ELLER OPPI DER!
  Jeg merka at jeg ble sprut rød, og noen begynte å knise. Den super-kule dama fra Finnmark eller oppi der sto rett bak meg, og jeg var sikker på at hun kunne kjenne varmen fra glødelampa mi. Faen heller! Den drittsekken! Det han sto og skreik ut om nå, var tross alt ting jeg såvidt hadde fått klemt ut av meg, og den eneste grunnen til at jeg hadde sagt det, var at jeg rett og slett ikke fiksa å gå rundt med det i huet helt aleine.
  Jarle sa: - Syns du skal stikke hjemover nå jeg, tjukken. Det blir ikke mer grøt på deg her i kveld, vet du.
  Jorun klynka et eller annet sårt, med trynet langt inni genseren hans, jeg trur det var at han ikke skulle kalle Proffen for tjukken. - Ålreit, sa Proffen. - Jeg skal gå. Han var plutselig blitt så rolig at det på en eller annen måte virka helt uhyggelig.
  - Kan noen fortelle meg hva det egentlig er som foregår her? sa jeg.
  - Ingen ting! sa Proffen, og reiv seg løs. - Jorun bare fant ut at hun måtte plukke poeten vår litt på balla!
  - Det va'kke sånn! Dessuten kan jeg ikke noe for åssen jeg føler, ikke sant? Hun begynte å grine igjen.
  - Du føler ingen verdens ting! sa Proffen iskaldt. - Du spiller fotball med hjertet mitt, det er det du gjør. Sammen med den fordømte tabloid-puddingen der!
  Jarle smilte hånlig. - Store ord fra kloakkmunn. Rett mann til å snakke om tabloid-pudding. Du som snart har egen krim-avdeling både i Dagbladet ogVG.
  - Hold opp! hylte Jorun. - HOLD OPP, BEGGE TO!
  - Ja, sa Proffen. - Du kan være jævla sikker på at jeg skal holde opp! Han tverrvendte og styrta på dør.Vi hørte ham dundre ned trappene. Jeg ville følge etter ham, men Heiki holdt meg igjen. - La ham være i fred. Han må gå noen runder med seg sjøl. Det er ikke noe du kan gjøre nå i kveld.
  - Faen heller, Jorun, sa jeg. - Jeg mener ikke å blande meg, men går det ikke an å ordne oppsigelsen hans på en litt mer skånsom måte?
  - Fint, sa Jarle. - Ikke bland deg. Dessuten var du ikke til stede. Hvis du trur vi dreiv og knulla, så tar du feil.
  - Ok, sa jeg. - Fred.
  Betta gjespa. - Jeg trur festen er slutt, folkens. Stikk av, hele gjengen, jeg må ha noen timer på øret.
  Jeg gikk. Jarle og Jorun ble med Lise inn i kåken hennes, men siden jeg ikke hadde noe særlig lyst til å være i det samme rommet som Jarle og Jorun akkurat da, sa jeg nei da Lise spurte meg om jeg ville være med. Jeg trur hun skjønte at jeg ville oppleve det som et slags svik overfor Proffen. Hun smilte det rare smilet sitt, som bare hun kunne få til, og ba meg stikke innom en annen dag. Jeg visste ikke helt hva jeg skulle legge i akkurat den invitasjonen. Følte meg totalt driti ut, på grunn av Proffen som hadde kringkasta følelseslivet mitt til alle som hadde vært til stede. Tulling! Men ikke bare tulling. Han var den beste kompisen min også. Og nå måtte han ha det forbanna vondt. Jorun og han - det var bare helt naturlig, liksom. At det forholdet der kunne gå på trynet, ville jeg ikke ha drømt om.
  Da jeg kom ned på gata, merka jeg hvor trøtt jeg var. Stuptrøtt. Og langt å gå helt opp til Torshov. Hadde jeg hatt spenn, ville jeg ha tatt en taxi, men jeg var like blakk som den dagen jeg ble født.
  Jeg hadde ikke kommet mer enn femti meter oppover gata, da jeg hørte noen rope på meg. Det var Jorun. Hun kom løpende, hun tok meg raskt igjen.
  - Pelle! Dette her er bare helt forjævlig! Er du sinna på meg, eller?
  Jeg prøvde å smile. - Neida.
  - Prate i fem minutter?
  - Klart.
  Vi satte oss på den lave vinduskarmen utafor en kolonialbutikk, og Jorunn fikk fyr på en Teddy, som var det nye sigarettmerket hennes etter at de slutta å produsere Blue Master uten filter.
  - I kveld gikk bare alt gæernt. Alt!
  - Fikk inntrykk av det, sa jeg.
  Hun dro hardt av røyken, og jeg skjønte at nå kom skriftemålet. - Jeg har vært sprengforelska i Jarle helt siden den kvelden på Nordraak, sa hun mens hun blåste ut. - Har bedt til Gud om at det måtte gå over, men det ble bare verre. Det siste mennesket i verden jeg ville såre, var Proffen. Men faen heller, vi æ'kke maskiner! Det hadde vært greit hvis vi kunne velge hvem vi ville forelske oss i.
  - Ja, sa jeg. - Det har du rett i. Jeg tenkte på Jarle og Lise som satt oppe i den svartmalte leiligheten til Lise nå, og merka at det ulma i meg. Jeg visste at de hadde rota litt med hverandre tidligere.
  Men Jorun hadde tankene sine helt andre steder, lot det til. - Proffen må jo ha merka det, fortsatte hun. - At jeg ikke var helt til stede, mener jeg. Begynte å spørre om hva som var i veien. Jeg sa at alt var i orden, men han er jo ikke noen utprega pappskalle akkurat.
  - Nei, sa jeg. - Det hender han får regnestykkene til å gå opp.
  - Så traff jeg Jarle på Karl Johan her om da'n. Han var sammen med Lise og Betta, så vi kom i prat og greier. Da sa det bare helt pang. Lise og Betta gikk etter hvert, og Jarle og jeg ble sittende på Dasslokket og preike i en evighet. Det var bare BANG. For ham også, det veit jeg. Det var akkurat som om vi hadde kjent hverandre bestandig. Da jeg kom hjem, grein jeg hele kvelden.Visste bare at jeg måtte gjøre det slutt med Proffen, men ikke åssen jeg skulle få det til.
  - Ja, ja. Det virka jo som om det gikk nokså av seg sjøl i kveld.
  - Ante ikke at Jarle ville være her i det hele tatt. Ærlig talt! Fikk fullstendig hakaslepp da jeg så ham. Og så hadde jeg selvsagt ikke fortalt ham et ord om Proffen. Idiotisk naturligvis. Han trodde jeg var aleine, og...
  - Og akkurat idet han trudde du var aleine, så kom Proffen inn på scenen, sa jeg.
  - Ja. Omtrent sånn. Kan du ikke snakke me'n, Pelle? Si at jeg er lei meg. At jeg aldri i verden ville at det skulle ta slutt på den måten der.
  - Klart det, sa jeg. - Men jeg trur det må vente en dag eller to. Akkurat nå er han som et såra neshorn.
  - Veit jeg. Kjenner'n jeg også, veit du. Si at jeg er gla i'n ennå.
  - Nei, der setter jeg streken, sa jeg. - Da får jeg meg en på trynet. Det vil være omtrent like dumt som å foreslå at dere jo kan være gode venner iste denfor kjærester.
  - Ok, da. Men pass på'n, vil du? Hun stumpa røyken og reiste seg.
  - Vil og vil, sa jeg. - Jeg blir vel nødt til det, går jeg ut fra.
  Vi sa ha det, og jeg ble stående og se etter henne mens hun gikk tilbake til den gamle gråbeingården. Akkurat idet hun svingte inn i portrommet, kom Heiki ut, og begynte å gå nedover mot Grønland.
  Av en eller annen grunn så jeg på klokka akkurat da. Den var kvart på fire.

Jeg gikk hjemover aleine. Og det var kanskje like greit, for det dårlige humøret mitt var ikke akkurat noe å dele med andre. Jeg tenkte at det på en måte var litt min feil at forholdet mellom Jorun og Proffen hadde gått på ræva. Iallfall var det jeg som hadde innleda flirten med et miljø som egentlig ikke var vårt. Hakket tøffere enn det vi var vant til. Hakket mer utflippa også. Jeg gikk der og lurte på om Jorun virkelig var så fordømt forelska i Jarle som hun på sto, eller om hun bare hadde gått seg vill i den nye jungelen.
  «Bakeriet», et temmelig nedkjørt hus, var blitt okkupert tre år tidligere. Masse hurramegrundt, og skriving i avisene. Snut og slåssing. Men så hadde plutselig kommunen bestemt seg for å være kul, og hadde gitt folk streite kontrakter mot at de pussa opp sjøl. Alt dette hadde stort sett foregått uten at jeg hadde engasjert meg i saken. Jeg bodde hjemme, og hadde ikke noen planer om å flytte på meg med det første. Folka mine er av det liberale slaget, jeg syntes ikke jeg hadde noe særlig å stikke av fra. Dessuten ville lille My bli dønn ulykkelig, for hun har den merkelige egenskapen at hun er glad i store broren sin.
  Grunnen til at jeg i det hele tatt kom i kontakt med folka på «Bakeriet», var at Betta flytta inn der. Betta heter egentlig Elisabeth, og hun har gått i klassen min helt siden det første året på barneskolen. Tøff dame, Betta. Hun har visst hva hun ville, helt siden hun stoppa snadda til rektor med plastilina i 3. klasse. Så da hun midt i 9. klasse, rett oppunder jul, kunngjorde at hun hadde fått seg ny adresse, og at den adressa var «Bakeriet», så var det på en måte naturlig. Hva folka hennes mente, visste ingen, de var neppe blitt spurt heller. Men siden jeg visste at mora til Betta hadde vært venninne med min egen mor en gang i de harde sekstiåra, gikk i hvert fall jeg ut fra at de ikke hadde laga så veldig mye pes. I hvert fall pleide mutter å skryte av at hun stakk tid lig hjemmefra, til fordel for fri love, viser av Bob Dylan - og sånne typer som faren min. Dersom folka til Betta holdt den samme standarden som mine, kunne de neppe ha hatt mye å slå i bordet med da dattera deres fylte et par bæreposer med tru ser og t-skjorter og dro østover i byen. At hun faktisk flytta inn hos Heiki, en temmelig spaca punker fra Finland, en kis som var fire år eldre enn henne, holdt hun skjult for gamlingene sine. De trudde hun bodde sammen med ei venninne. Og denne venninna var altså Lise. Betta hadde mesteparten av sakene sine inne hos henne, men bodde altså sammen med Heiki rett over gangen. Grei ordning dersom familiens sedelighetspoliti mot all formodning skulle dukke opp.
  Etter hvert begynte Betta å invitere meg på diverse parties i det store nedlagte bakeriet som lå i en sidebygning til selve kåken. Og jeg dro med meg Proffen og Jorun. Masse plass. Fet musikk. Vi likte oss, og vi likte folka, selv om mange var temmelig mye eldre enn oss.
  Sånn starta det.
  Nå gikk jeg ut fra at det begynte å nærme seg slutten.