Torkil Damhaug

Se meg, Medusa

Torkil Damhaug

Se meg, Medusa

Til M.

Forord

Medisineren som detektiv

Av Fredrik Wandrup

Leger som blir forfattere, er en egen, eksklusiv gruppe i litteraturhistorien. Den briljante dramatikeren Anton Tsjekhov. Mikhail Bulgakov, som skrev Mesteren og Margarita. Det franske geniet Louis Ferdinand Celine, som reiste til nattens ende. Alfred Döblin, som diktet Berlin Alexanderplatz. William Carlos Williams, som bidro til å modernisere amerikansk poesi. For ikke å snakke om Arthur Conan Doyle, den moderne kriminallitteraturens far, forfatteren som skapte Sherlock Holmes.

Torkil Damhaug kan med andre ord være stolt over å tilhøre klanen av diktende medisinere. Han er utdannet psykiater og har praktisert både i Lofoten og ved forskjellige institusjoner i Akershus. Pussig nok er han langt fra den eneste medisiner i nyere norsk krim. I tillegg til Damhaug er både Christer Mjåset, Jorun Thørring og Marianne Mjaaland leger. Tidligere har også forfattere/leger som Alex Brinchmann alias Roy Roberts og Helge Riisøen gitt sine bidrag til norsk kriminallitteratur.

*

Har dette noen betydning? Kanskje ikke. Men likevel. Leger er jo definitivt en slags etterforskere, på jakt etter å flette spor sammen til en løsning. Da Torkil Damhaug bestemte seg for å studere medisin og bli psykiater, var det fordi «studiet grenser til så mye annet jeg er opptatt av: Samfunn, kultur, biologi, språk og kommunikasjon», som han har uttrykt det i et intervju. Innsikt i slike emner kan bidra til å løse mysterier, eller skal vi si stille diagnoser, som avgjort er en form for detektivvirksomhet. Ta for eksempel hovedpersonen i TV-serien «House», som er en slags medisinsk variant av Sherlock Holmes.

Hovedpersonen i Se meg, Medusa er lege, i likhet med flere av Damhaugs hovedpersoner. Den 43 år gamle Axel Glenne driver en vellykket praksis som psykiater og lever i et tilsynelatende trygt familieliv, med kone og tre barn. Et utmerket utgangspunkt for en fortelling, forutsatt at idyllen blir brutt og hovedpersonen går inn i en krise. I Se meg, Medusa tar det ikke lang tid før vi forstår at Axel Glenne står foran store prøvelser.

Han lar seg lokke til å svikte familien, samtidig som fortida stiger som en lavastrøm opp i tilværelsen hans. Erindringen om faren, som ble krigshelt under andre verdenskrig. Og om tvillingbroren Brede, familiens svarte får, som har vært forsvunnet i årevis.

Minnene beveger seg som skyggespill i Glennes indre liv, samtidig som dramatiske hendelser griper inn på nåtidsplanet. Drap, først ett, siden et til. Skadene på likene kan tyde på at ofrene er overfalt av et vilt dyr. Glenne forsøker med all sin diagnostiske kløkt å finne en sammenheng i det som skjer. Sitt medisinske credo uttrykker han et sted slik: «Som lege skal du alltid tenke det verste… Men det er ikke nødvendig å si det verste. Ikke før du vet noe mer sikkert.»

*

Torkil Damhaug er født i 1958 og var en erfaren 38-åring da han debuterte med romanen Flykt, måne i 1996. Det vil si, han fikk et dikt på trykk tjue år tidligere, om den tsjekkiske martyren Jan Palach, som i 1969 satte fyr på seg selv i protest mot okkupasjonen av Tsjekkoslovakia. For diktet fikk han 50 kroner, som han brukte til å feire starten på sin karriere med to, kanskje tre pils på Carlton Hotel i hjembyen Lillestrøm.

Deretter fulgte studier i litteratur og antropologi i Bergen, jobb på Hansa Bryggerier, et par års «bohemliv» i Frankrike og Spania som Damhaug har fortalt svært lite om, siden medisinstudier i Oslo, legepraksis og omsider utgivelse av en roman.

Sine erfaringer som lege har Damhaug brukt til å gi liv til den ene hovedpersonen etter den andre. I Flykt, måne møter vi en kvinnelig overlege i psykiatri ved en klinikk i Frankrike. Boka ble tatt imot som usedvanlig lovende. Damhaug innfridde kritikernes forventninger med sin neste roman, Syk rose (1999), der vi møter en psykiater i en slags detektivrolle. Begge disse første bøkene er fulle av mysterier, men er som kriminalromaner betraktet utradisjonelle, for ikke å si nyskapende. Damhaugs tredje roman, Overlord (2006), er en thriller der invasjonen i Normandie får sitt kontrapunkt i skjebnen til en forelsket tysk soldat. Også i denne romanen briljerer Damhaug med en kirurgisk presisjon i konstruksjonen av intrigen.

*

Se meg, Medusa kom i 2007 og ble Damhaugs gjennombrudd både hos kritikere og lesere. Boka er usedvanlig velkomponert, fylt med brokker av hukommelse, kjente og ukjente stemmer, episoder, litterære henvisninger og gjenfortelling av myter. Ingenting kjennes overflødig, snarere som nøye uttenkte biter i det puslespillet som er romanens gåte.

Damhaugs hittil siste roman, Døden ved vann (2009), handler om et søskenpar, den ene psykolog, den andre modell. Boka ble både en bokklubb- og opplagssuksess og bekreftet at Damhaug er en forfatter i det perfekte krysningspunktet mellom stilriktig krim og skarpsindig, psykologisk romankunst. Som han selv har uttrykt det: «Utfordringen er å kombinere den litt slitne krimsjangeren med et skjønnlitterært skriveprosjekt.»

Kommer han til å følge opp? Damhaug har sagt at han vil vende tilbake til legeyrket. Men han er også fascinert av det å være forfatter, ikke minst når han blir såpass godt mottatt:

– Det å skrive er ofte en slags ensom vandring i kulde og mørke, har han uttalt. – Når man får slike fine kritikker, blir det som å komme inn på et varmt og vennlig vertshus: Det brenner i peisen, man får på seg tørre klær og blir servert et godt måltid.

I dag ble jeg tjuv. Jeg har stjælt før men i dag ble jeg tjuv. Det er høstjevndøgn sier de som følger med på sånt og det er vel en god dag å bli tjuv på. Alt står og vipper før mørket begynner å overta. Det var ikke planlagt. Jeg planlegger bare det nødvendigste. Resten får bli som det vil. Jeg gikk forbi en butikk og fikk øye på en diktafon. Jeg stoppet og gikk tilbake og inn i butikken. Gutten som sto der var sløv og uinteressert. Fikk ham til å lete fram noe jeg ikke trengte. Så åpnet jeg esken og stakk diktafonen i lomma. Først da jeg var ute på gata igjen visste jeg hva jeg skulle bruke den til. Når du hører dette vet du det også. For en dag skal du høre nøyaktig det jeg sier nå. Vet ennå ikke hvordan det skal skje men jeg kan se deg for meg der du ligger og hører stemmen min og ikke har sjangs til å vri deg vekk. Du kan kaste brev eller brenne dem. Du kan glemme meg og si til deg sjøl at jeg er død enda du vet jeg lever der ute et sted. Men stemmen min skal du høre og da skal du huske alt du har sagt til meg og alt jeg har sagt til deg. En gang fortalte du meg om de tvillingene. Du leste så mye og visste så mye og ville dele alt med meg som nesten aldri leste. Var det Kastor den ene het? Vi satt i klasserommet før de andre kom inn og da fortalte du om dem. Kastor og Polluks het de. De var ikke til å skille fra hverandre. Og da den ene kom til himmelen ville han heller dra til helvete der den andre tvillingen hadde havna. For å være sammen med ham. Dette har du glemt at du fortalte meg men jeg glemmer ikke. Det er en fin diktafon. Du kan slette og endre og putte inn enkelte ord hvor som helst ved hjelp av noen få knapper. Men jeg bruker dem ikke. Jeg sier dette til deg og du skal høre det akkurat som det blir uten pussing og pynting. Det er tanken på det som gjør meg rolig og hissig på en gang. At du skal skjønne hva du har gjort.

DEL I

1

Mandag 24. september

Kvinnen satt ubevegelig med ryggen til vinduet. Armene hang rett ned. Det gråbleke ansiktet så ut til å ha stivnet. Hun var kledd i grønn bukse og bluse, med en jakke i samme farge løst over skuldrene. Kinnbena var høye og markerte, øynene fortsatt blågrønne, men regnbuehinnen snevret inn av en melkehvit rand. Utenfor rørte vinden ved en naken bjørkegren rett bak hodet hennes.

Med ett lot hun tungen gli over tennene, før hun åpnet munnen og festet blikket på den besøkende.

– Jeg har ventet i hele dag, sa hun. – Sandelig på tide at noen fra politiet fant det for godt å dukke opp.

Hun reiste seg, trippet over gulvet på de høyhælte sandalene og sjekket at døren var lukket bak ham, trippet tilbake og satte seg i den andre stolen, den ved siden av skrivebordet. I glimt kunne hun ennå ha denne energiske måten å bevege seg på, og hun skjøv en lokk av permanenten vekk fra pannen med bevegelsen han kjente så godt.

– Grunnen til at jeg har bedt Dere komme … Hun avbrøt seg selv, skrittet på ny over gulvet, åpnet døren og kikket ut i gangen utenfor.

– Jeg stoler ikke på noen på dette stedet, erklærte hun og lukket igjen med et smell som kanskje skulle understreke det hun sa. Tilbake i den brune skinnstolen glattet hun buksen over knærne.

– Jeg har ventet i hele dag, gjentok hun, nå med fortvilelse i stemmen. – Jeg har en efterlysning. Politiet må snart gjøre noe.

Den besøkende var en mann i førtiårene. Han hadde håndsydd dress på seg, og under den en enkel, perlegrå skjorte. Den var åpen i halsen, uten at han så mindre velkledd ut av den grunn.

– Jeg kom så fort jeg kunne, sa han og kastet et blikk på klokken.

– Det gjelder min mann, fortsatte kvinnen. – Han kom ikke hjem i går aftes.

– Jaså, svarte den besøkende og satte seg på sengekanten rett overfor henne.

– Han sørger alltid for at jeg får beskjed. Men nå har jeg ikke hørt en lyd fra ham. Jeg frykter det verste.

Hun fuktet den tørre overleppen med tungen og smilte tappert.

– Vet du hva det verste er?

Den besøkende strøk en hånd gjennom det halvlange, tydeligvis nyklippede håret. Han visste hva som kom.

– Det verste er …, stønnet kvinnen og sperret opp øynene, som i redsel.

– Har du fått nok å drikke i dag? skjøt den besøkende inn og røpet oppriktig interesse for akkurat dette. – Jeg tror du er tørst.

Hun lot ikke til å høre hva han sa.

– Gestapo, hvisket hun med øynene fulle av tårer. – Jeg tror ikke min mann kommer tilbake noen gang.

I nesten tre kvarter ble den besøkende sittende inne hos sin mor. Han skjenket henne appelsinjuice fra en kartong som sto på nattbordet, og hun tømte i seg to glass. Etter å ha uttalt sin frykt, var hun ferdig med den for denne gang, og hun ble sittende og se i et nummer av Allers. Det hadde ligget på bordet sist han var der også, for en uke siden, og i ukene før det. Ikke et ord mer sa hun, som om hun var oppslukt av den ene siden i bladet hun hadde latt øynene falle på. Men av og til skottet hun bort på ham, uten å feste blikket, og da ante han et lite smil om munnen hennes; det virket som om hun på ny var sunket ned i den fjerne roen som for hver uke spredte seg inne i henne og la alt annet dødt. Selv hadde han husket å kjøpe med seg Dagbladet på veien og bladde seg igjennom. Da det banket på og pleieren kom inn med medisiner – en mann med grånende hår, muligens tamil – reiste han seg raskt og ga moren en klem.

– Jeg kommer snart igjen, lovte han.

– Judas, freste hun, og øynene var blitt to kullbiter.

Han svelget forbløffelsen, strevde med å la være å le. Hun løftet det halvfulle saftglasset, så ut til å skulle kyle det mot ham.

– Men Astrid da, skjente pleieren gebrokkent og tok det fra henne.

Hun reiste seg og hyttet.

– Brede er ond, ropte hun. – Det var ikke Gestapo, det var Brede som skjøt.

Pleieren fikk henne ned i stolen igjen. Hun fortsatte å fekte med armene.

– Tvillinger, det er én unge for mye det. Men sånt skjønner jo ikke du noe av, du som er neger.

Den besøkende kikket på pleieren og ristet på hodet med en beklagende mine. Pleieren åpnet dosettesken.

– Negerne bor i Afrika, Astrid, hevdet han med et bredt flir og rakte henne saftglasset.

Hun svelget en av tablettene.

– For du er Brede, er du ikke? sa hun og myste forvirret

mot den besøkende.

– Nei, mor, jeg er ikke Brede. Jeg er Axel.

Han banket på avdelingssykepleierens kontordør og steg inn. Da hun så det var ham, svingte hun stolen vekk fra pc-bordet og holdt hånden ut mot sofaen.

– Du må gjerne sitte ned et øyeblikk.

Hun var i tredveårene, høy og atletisk, med et ansikt som tiltalte ham.

– Mor virker mer urolig enn på lenge.

Avdelingssykepleieren nikket fort.

– Hun har snakket mye om krigen i det siste. Alle her vet jo hvem Torstein Glenne var, men er det noe i det der med Gestapo?

Axel pekte på plasttallerkenen med Maryland Cookies som sto på bordet.

– Kan jeg være så frekk å ta en? Jeg rakk ikke lunsj i dag.

Han takket nei til både kaffe og rødsaft og moret seg over sykepleierens forsinkede iver etter å servere ham.

– Det er riktig at Gestapo var ute etter min far, bekreftet han mens han tygget. – Han kom seg over til Sverige i siste liten. Men mor visste ikke noe om det den gangen. Det var fjorten år før hun traff ham. Hun var fire år gammel.

Avdelingssykepleieren strevde med å feste det glatte håret med en strikk i nakken.

– Sånt er fryktelig nyttig å vite. Hun blir alltid urolig når det er noe om krig på tv. I det siste har vi måttet skru av hver gang nyhetene kommer. Hvem er forresten Brede?

Axel Glenne børstet kjekssmuler av jakkeslaget.

– Brede?

– Ja, Astrid har plutselig begynt å snakke masse om en Brede. At han ikke får komme hit, og at hun aldri vil se ham mer og jeg vet ikke hva. Hun kan bli ganske sint, faktisk. Det hender vi må gi henne en ekstra Sobril når det står på. Vi vet jo ikke om det fins noen Brede, så det er ikke så godt for pleierne å vite hva de skal si.

– Brede var sønnen hennes.

Avdelingssykepleierens øyenbryn skjøt opp under luggen.

– Har du en bror? Det ante jeg ikke. Det har jo aldri vært noen andre her enn deg. Og kona di av og til, og barna.

– Det er mer enn tjuefem år siden mor så ham sist, sa Axel.

Han reiste seg og la hånden på dørklinken for å vise at samtalen var over.

2

Fra baksetet i taxien ringte han Bie en gang til. Fortsatt svarte hun ikke, og han sendte henne en melding om at han ble forsinket. Det var mandag og fiolintime og fotballtrening. Bie skulle ut i kveld, men ville rekke å kjøre til spilletimen først. Henting var hans ansvar.

Båtklokken hadde begynt å ringe da taxien svingte inn på Aker Brygge. Han hadde noen sedler i kortholderen og betalte kontant, hadde ikke tid til å vente på kvittering, kom seg ombord akkurat idet bommen var i ferd med å senkes. Han ville ikke være hjemme før nærmere halv syv, og Tom måtte komme seg på trening selv, om han gadd å trene. Han merket et stikk av dårlig samvittighet, og sendte også ham en melding.

Han kjente mange av medpassasjerene, kanskje de fleste av dem. Men denne ettermiddagen gikk han raskt gjennom salongen og stilte seg ute på dekk. Det var varmt til å være sent i september. Et tynt, kremaktig lag dekket himmelen over fjorden, kveldssolen var fortsatt synlig bak det. I tankene hørte han ekkoet av en stemme: Moren som kaller ham Judas. Moren som tror han er Brede, og er rasende på ham.

Rundt fredsfakkelen ytterst på bryggen sto en gruppe menn i mørke dresser; en av dem løftet hånden, og fra Axel Glennes perspektiv ved rekken på akterdekket som gled forbi, så det ut som han stakk den inn i flammen.

Huset var tomt da han kom hjem. Først nå husket han at det var høstferie. På kjøkkenbenken lå en lapp fra Bie. Marlen skal sove hos Natasja. Tom skal være hjemme før ti. Spaghetti i mikroen. Kommer sent. B. Ved siden av hadde hun tegnet et lite hjerte som det dryppet noe rødt fra. En tåre kanskje, det var sikkert ikke blod hun hadde tenkt på.

Han satte seg ved kjøkkenbordet, lyttet til stillheten i dette huset som han hadde vokst opp i. Fortsatt fikk han denne følelsen når han var alene her, en plutselig trang til å gjøre noe ulovlig. Da han var barn, kunne det dreie seg om å snoke i kjøkkenskapet, eller i farens nattbordskuff der det alltid lå et blad med bilder av avkledde damer, eller å låse seg inn på loftet, gjøre det mest forbudte: Ta ut en av pistolene til oberst Glenne fra skuffen i kottet der uniformene hans fortsatt hang … Det var det forresten bare Brede som torde å gjøre.

Etter spagettien ruslet han ut på terrassen. Solen var sunket ned bak åsene i Asker. Et kjølig drag i luften, den var klar og skarp å trekke inn. Bie hadde ikke svart på meldingen hans, og han visste ikke hvor hun var, og også den tanken førte ro med seg, at hun levde sitt eget liv, og at han ikke hadde behov for å vite hva hun gjorde til enhver tid.

Han satte seg med ryggen til det tomme huset. Det var fullt av nærværet deres, han kjente det enda sterkere enn ellers. Bie tuslet liksom omkring der inne, småsnakket med orkideene sine, eller hadde krøllet seg sammen i sofahjørnet med en bok. Tom satt på rommet sitt og spilte, gitaren koblet til den lille forsterkeren, og Marlen holdt klubbmøte med Natasja og noen andre venninner i kjellerstuen. Daniel var også der, selv om det var gått nesten to måneder siden han hadde dratt til New York for å studere.

Axel var førtitre år. Han hadde alltid hatt denne følelsen av å være på en reise. Var det hit han skulle, til denne terrassen med utsikt over fjorden og de fjerne åsene på den andre siden, til dette nærværet av mennesker som ikke var der, men som etter hvert ville komme inn i huset og rope på ham, og når han svarte, ville de finne ham her ute, og han ville høre på stemmene deres at de var glade for at han var hjemme. Han skulle be Marlen vise ham matteprøven, og når hun spurte hvordan han trodde det hadde gått, skulle han si tja, du hadde vel over halvparten riktig, og hun skulle nikke og knipe munnen sammen og prøve å vente i det lengste med å røpe resultatet. Og når hun ikke greide å holde seg lenger og var nødt til å fortelle det, skulle han rope hvaforno? Det tror jeg ikke noe på, så hun måtte løpe og hente ranselen og ta opp boken og åpne den for ham, og da skulle han riste vantro på hodet og spørre hvordan i alle dager hun hadde greid det. Og Tom skulle lene seg mot dørkarmen, halla, fattern, og lure på hvorfor han ikke hadde kommet hjem og kjørt ham til treninga, så han kunne slippe å sykle, men ikke mer gretten enn at han ville ha ham med ned på rommet for å spille et nytt riff for ham, synge til med den hese guttestemmen I’m gonna fight ’em off.

Han gikk inn og hentet en flaske konjakk og et glass. Det var en sjeldent fin konjakk, kjøpt på utenlandsreise. Han hadde ventet på en spesiell anledning for å åpne den, og avgjorde nå at denne skarpe høstkvelden, en mandagskveld på terrassen, himmelen fortsatt høy over fjorden, var akkurat den anledningen. Han lot flasken stå og samle kveldslys i seg. Ble sittende og følge med båter nede på fjorden, et containerskip på vei til byen, noen seilbåter. I en vik på den andre siden lå det psykiatriske sykehuset. For ti–tolv år siden hadde han jobbet der, han trengte sideutdanning for å bli ferdig spesialist. Noen år før det igjen hadde han dratt dit på besøk. Ved en tilfeldighet hadde han fått høre at Brede var innlagt der. Det var rett etter 17. mai, husket han. Ennå hang det løvkvaster på dørene, pyntet med bånd i rødt, hvitt og blått. Det var to dager før farens begravelse, og det var derfor han dro dit, for å prøve å overtale broren til å komme. Pleieren som åpnet ble stående og måpe. Jøss, har Brede en bror? Og da han dukket opp igjen noen minutter senere: Beklager, han vil ikke ha besøk.

Axel sprettet flasken og skjenket i det store, tulipanformede glasset. Lukten av etsende karamell blandet seg med de vage duftene fra Bies rosehage. Han fortalte aldri Bie at han hadde forsøkt å finne Brede før farens begravelse. Brede tilhørte en verden han ikke kunne snakke med Bie om. I noen og tyve år hadde de vært gift. Det hendte fortsatt at hun sa hun elsket ham. Det hadde alltid gjort ham brydd. Han var ikke redd for å uttrykke følelser, men han hadde aldri trodd hun mente det. Bie beundret ham. Hun beundret alle som var sterke, og endte opp med å forakte dem når de viste seg ikke å være det likevel. Da var det som om de hadde narret henne. Det var vissheten om at han aldri kom til å skuffe henne på en sånn måte, som fikk henne til å hviske dette jeg elsker deg.

Han løftet glasset og lot kveldslyset renne ut av det. Idet han skulle sette det til munnen, ringte mobilen. På displayet dukket navnet til en kollega opp, og Axel visste i det samme hva det gjaldt, for kollegaen hadde ansvaret for legevakttjenesten. Han smilte for seg selv av innskytelsen han fikk: Tømme i seg konjakken i én slurk, gjøre seg uskikket til å steppe inn for den som var blitt syk.

Isteden satte han fra seg glasset og tok telefonen.

3

Anita Elvestrand skiftet kanal. Filmen som gikk der hadde hun sett flere ganger før, men hun ville få med seg slutten en gang til. Det var ennå en stund til, så hun dempet lyden, strakte seg etter sjokoladen på bordet, brakk av en rad. Nok er nok, bestemte hun og pakket papiret rundt den halve platen som var igjen. Hun stakk to biter i munnen, prøvde å tygge langsomt, svelget ned med en slurk av rødvinen. Hun løftet på kartongen, den var fortsatt ganske tung, men hun kunne ikke drikke mer i kveld. Klokka var fem over elleve. Om mindre enn ni timer skulle hun hente Victoria. De skulle dra til tannlegen sammen. Om det luktet vin av munnen hennes da, ville det bli brukt mot henne.

Det banket på. Måtte være Miriam. Ingen andre banket på. Anita kom seg opp av stresslessen, for ut i gangen. Miriam sto utenfor og smilte, og ikke noe annet smil kunne få Anita til å bli så lettet. Bortsett fra Victorias, selvsagt.

– Jeg så at det var lys på hos deg, unnskyldte Miriam seg, som om det var nødvendig. Hun hadde på seg dongerijakke og kort skjørt. Og hvit bluse med blondekrage.

Anita holdt døra på vidt gap.

– Vil du ha et glass vin, sa hun og stilte seg på terskelen til stuen, trakk seg bare et lite skritt tilbake for å slippe Miriam forbi. Lot henne passere så nær at skulderen hennes streifet det ene brystet, og hun kunne ta inn de deilige luktene av håret og huden under klærne. En aning røyk også, Miriam hadde vært et sted hvor noen røyket, for det gjorde hun ikke selv.

– Et lite glass, kanskje. Jeg skal ikke bli lenge. Jeg må tidlig opp i morgen.

– Det må jeg også. Jeg skal ta med Victoria til tannlegen.

Miriam så på henne idet hun satte seg. Når Miriam ble overrasket, skjøt de tynne brynene hennes opp og ble liggende og skjelve et par ganger før de sank igjen. Anita klarte ikke å ta blikket fra ansiktet hennes. Øynene var mandelformede og mørke, og det tjukke, brunsvarte håret samlet i fletter langs tinningene og satt opp med spenne bak.

– Får du følge henne til tannlegen? Bare et halvt glass, takk.

Anita skjenket trekvart fullt, fylte sitt eget helt opp.

– Om fjorten dager skal hun kanskje overnatte hos meg.

– Så flott, strålte Miriam, og Anita holdt på å begynne å grine, men tok seg sammen. – Ser du på Søvnløs i Seattle?

– Har sett den mange nok ganger, harket Anita og skrudde av.

– Jeg liker den filmen, sa Miriam. – Jeg liker sånne filmer hvor de får hverandre. Hvor du vet det alt fra begynnelsen, selv om det virker håpløst.

Anita skulle til å slenge ut en syrlig kommentar til dette med å få hverandre, men lot være. Miriam var ti år yngre enn henne. Hun studerte medisin og var fryktelig klok. Det var noe med blikket hennes, hun virket bestandig interessert i det Anita sa, uansett hvor dumt hun selv syntes det var. Og samtidig hadde hun noe jenteaktig ved seg, som ble forsterket av den lille aksenten når hun snakket, og Anita fikk lyst til å sette seg i sofaen ved siden av henne og legge armen rundt henne og klemme henne inntil seg … Miriam hadde strevd med et vanskelig forhold, visste hun. En hun prøvde å gjøre det slutt med. En hun syntes så synd på at hun lenge ikke greide det. Det var flere år siden, iallfall før hun flyttet inn i etasjen over. Etter det hadde hun ikke hatt noen, det var Anita nesten sikker på, uten å skjønne hvordan det var mulig.

I vinduskarmen fant hun en cd med Aretha Franklin og satte på Chain of fools. Hun tømte halve vinglasset og kjente det krible i brystet. Hun fikk seg ikke til å spørre Miriam om hvordan hun ordnet seg med noen å ligge med, men om hun savnet en kjæreste var det greit å lure på.

Miriam nippet til rødvinsglasset, satte det fra seg og lente seg tilbake i sofaen, knærne så vidt adskilte.

– Tenk om det bare finnes en eneste der ute som er ment akkurat for deg, svarte hun med et smil, – og så er han gift og har familie.

– Du har vel ikke tenkt å rote deg borti en giftig en?

Det var Anitas betegnelse på kategorien menn med familie. Ikke så vanskelige å få tak i, desto verre å fordøye.

Miriam måtte le.

– Jeg har ikke det …

Hun ble sittende og se ut av vinduet.

– Men hva?

Anita merket at hun var for pågående, hun måtte ikke presse Miriam, bruke henne opp. Hun måtte ikke glemme at Miriam var mer hjelper enn venninne. Men hun greide ikke holde seg.

– Du trenger ikke å fortelle det, sa hun litt sårt.

Miriam så ut til å tenke seg om.

– I morgen skal jeg begynne i praksis ved et legesenter i Bogstadveien.

– Høres jo spennende ut, kommenterte Anita, en smule

skuffet.

– Jeg har truffet legen som skal være veilederen min flere ganger før. Han holdt forelesninger for oss før sommeren. Jeg snakket med ham i pausene. Etter forelesningene også.

– Sånt liker jeg, snøftet Anita og tørket en rødvinsdråpe fra underleppen. – Er det han som er den ene der ute i verden et sted?

Miriam kikket i taket.

– Og så har du fått ham som veileder? Det må være skjæbnen.

– Jeg har nok hjulpet til selv også. Jeg byttet praksissted med en av de andre. Men du hørte hva jeg sa. Han er gift og har tre barn. Minst.

Anita brøt ut i latter, lo bedre enn hun kunne huske å ha gjort på lenge.

– Dette må vi feire.

Klokka var kvart på tolv. Hun ville hente de siste bildene hun hadde tatt av Victoria og vise dem til Miriam, sette seg tett inntil henne i sofaen og lukte på håret hennes mens hun bladde i albumet. Hun løftet kartongen for å skjenke i mer vin, men Miriam holdt over glasset sitt og reiste seg.

Ved utgangsdøra la Anita armen rundt henne, ga henne en klem. Miriams kinn var like mykt som Victorias, og hun ble grepet av en nesten uutholdelig trang til å legge leppene mot det og be henne om å bli. Miriam trakk seg forsiktig løs.

Anita ble stående og se etter henne da hun forsvant opp trappa til loftsleiligheten. Miriam var lett å bli kjent med. Samtidig kjente hun henne ikke. Hun virket alltid glad, men det var noe annet der også, som om hun sørget. Anita visste mye om å sørge. Så mye at hun kunne merke det hos andre selv når det var skjult.