Cathrine Knudsen

Mulighetene

Cathrine Knudsen

Mulighetene

1.

Så vakkert det er blitt langs elva! Her har jeg ikke vært på flere år. Gangveien, belagt med rød singel, er forlenget videre oppover. Det er juli, og frodig, vegetasjonen er tett på en helt annen måte enn på Vestlandet. Jeg møter to kvinner med hver sin barnevogn og jevngamle barn som holder seg fast i vogna. Etter at jeg har passert dem, kommer jeg til en nyanlagt småbåthavn. Så langt oppe i elva? To eldre menn med sixpence og nye terrengsykler sitter på en benk der, med termos og matpakker, i skyggen av ei stor bjørk. Syklene hviler på støttene ved siden av dem. Speilblank, glatt elveflate, vannflate. Ubestemmelig vær, en merkelig himmel, tordensvarte skyer og lyseblå bakgrunn. Det er lummert, men ikke trykkende.
  Så kommer jeg til en utvidelse, veien deler seg i flere grusveier, en lekeplass, en åpen gressplass. En kunstig lagune, gravd inn i elvebredden, fylt på med hvit sand. Røde trebruer over små diker. Svaner som svømmer tiggende inntil land. Hundekjeks i skogbrynet. Noen treskulpturer, som også fungerer som benker, står utover plenen. Jeg ser over til den andre siden av elva. Grønt i grønt, sjatteringer i grønt, alt er så overveldende grønt og vanskelig å skille fra hverandre; trær, busker, kratt, planter, i et virvar overalt. Det er som om synet mitt er stilt inn annerledes. Jeg kan ikke lenger se det som er rundt meg her, eller jeg ser noe annet, og ser ikke det jeg så. Men på en eller annen måte må det sitte i, for jeg gjenkjenner noe grunnleggende, det jeg ser går rett inn i meg på en måte som det ikke gjør andre steder. Og de jeg møter gjenkjenner meg, ikke som person, men som avstamning, aner. Det ved meg som jeg med letthet, uten å tenke på det en gang, har kunnet holde skjult de siste årene.
  Jeg går videre, og kommer til det stedet jeg ubevisst har gått mot: campingplassen. Rune sa at faren vår bor her, han kom hit for et par dager siden. I hytte nummer 18 bor han. I to netter skulle han bo her, bare to netter fikk han bestille, for det var fullbooket. Porten inn til campingplassen står åpen. Dette er et sted jeg alltid har visst om, men jeg har aldri vært her. En mann holder på å klippe plenen med motorgressklipper. Det er merker etter et telt eller ei campingvogn der gresset er gult og dødt, men rundt avtrykket er gresset langt, grønt, saftig, og må klippes. En bil med sotede vinduer kjører forbi meg på den smale veien mellom vognene og teltene. En kvinne i høyhælte sko, med oppsatt hår og trange, svarte bukser pusser plastvinduene på forteltet sitt. Så ser jeg noe som må være en sigøynerfamilie ved den vogna der bilen med sotede vinduer stopper. En ung mann hopper ut. Så det fins fremdeles sigøynere i denne byen. Men før var det mange av dem. De bodde langs jernbanelinja, en hel karavane med biler og vogner, jeg husker hvordan klesplaggene som de hadde hengt til tørk, flagret mellom godsvognene som sto på sidesporene, og på gjerdet inntil jernbaneskinnene.

Jeg ser etter hytte nummer 18. De brunbeisede, små hyttene vender alle samme vei, nummer 5, nummer 8, jeg får øye på nummer 18 lengst borte. Men jeg er for seint ute, vet det egentlig. Vinduet (det eneste) står åpent, en rutete, hytteaktig gardin flagrer ut. De lufter ut faren min. De lufter ut pappa ... På trammen ligger en bylt, det må være sengetøyet han har brukt. Lyseblått laken. En pose med søppel som er ryddet ut av hytta står der også, ved siden av lakenbylten. En halvannen liters brusflaske stikker opp. En kvinne går ut av hytta, videre til neste. Hun tar ikke med det som ligger på trammen, samler vel alt opp seinere. Hun har ei bøtte i hånda. Jeg går bort til hytta, bort til vinduet, kikker inn. Fire spartanske køyesenger, et brunt respatex-bord med to stoler.
  - Kan jeg hjelpe deg med noe? hører jeg bak meg.
  - Er det noen du ser etter?
  Først svarer jeg ikke.
  - Leter du etter noen?
  Hun tror kanskje at jeg har uærlige hensikter, siden jeg går rundt og snoker, kikker inn vinduer. Jeg snur meg mot henne:
  - Jeg ser etter faren min. Men han har nok dratt.

- Det er lummert i dag, sier jeg når jeg kommer opp bakken der hun står. Hører meg selv si ordet «lummert», jeg uttaler det riktig, autentisk, som man skal når man kommer fra disse traktene. Det blir en kode: Jeg er ikke farlig, ikke helt fremmed.
  - Faren din dro for en halvtime siden, sier hun.
  - Vet du hvor han skulle?
  - Han skulle visst til Stockholm, han sa han skulle besøke en kamerat der. Han gikk ut til hovedveien, skulle ta bussen derfra og inn til sentrum, til jernbanestasjonen.
  - Jeg må ha noe å drikke, er kiosken åpen?
  - Jada.
  Hun går bort til den vesle bua, kiosken, låser opp, spør hva jeg vil ha. Jeg kjøper en brus og drikker den mens jeg fremdeles står der foran kiosken, ser utover campingplassen, dette lille riket som tydeligvis er hennes, som hun regjerer. Alt er velstelt, det er tydelig at det hersker streng kontroll her, hyggelig, avslappet, men absolutt kontrollert område. Det er nok nødvendig, et slikt sted må være tillitvekkende, utstråle anstendighet, skal det gå rundt økonomisk. Særlig når det ligger i denne byen, som ikke akkurat har et godt rykte på seg. Det er nesten som et eventyrland her nå, det virker for idyllisk til å være sant, den rolige elva som flyter, det grønne gresset, campingvognene og noen få telt, de tjærebeisede hyttene med blå vinduskarmer og håndmalte nummerskilt. Er det åpent om vinteren? Da har hun kanskje hyttene fylt opp med sosialklienter. Hun låser døra til kiosken, går over til et annet lite bygg, det henger et skilt med «Resepsjon» over døra. Jeg rusler nedover gressbakken med den tomme brusflaska i hånda, jeg har ikke åndsnærværelse nok til å sette den igjen før jeg begynner å gå, nedover, med øynene hennes i ryggen. Det er så lummert at jeg begynner å svette så fort jeg rører meg, og munnen er like tørr som før jeg drakk brusen.
  Mellom teltene, bilene og vognene foregår det enkelte bevegelser. Kvinnen som pusset vinduene (den transparente plasten), går nå mot toalettbygget med de høye hælene og sikre skritt, en fullstappet pose i armene, hun holder rundt den, omfavner den, skittentøy, tenker jeg, som hun skal vaske der inne. Utenfor vogna der sigøynerfamilien holder til, leker nå et lite barn, mens en ung kvinne, (moren? storesøsteren?) bærer noe ut av bilen. Bare den vesle familien, ikke noe sigøynerfølge. Ut av et telt lenger borte strekker en mann den bare overkroppen sin, han er bleik, med tynne, men seige armer. En bil står i nærheten av teltet, umiskjennelig østeuropeisk, antagelig en sesongarbeider, kanskje i påvente av oppdrag. Før jeg går ut gjennom porten, ut av campingplassens private grunn, passerer jeg noen ungdommer, backpackere, som har buksene brettet opp til knærne, barbeinte holder de på å bakse med teltet, slå det opp helt i utkanten av området. Nederlendere, eller tyskere, eller kanskje australiere.

Jeg kjører innover til sentrum. Parkerer foran jernbanestasjonen, går mot inngangen. Her igjen. Setter meg på en benk i ankomsthallen og venter. Det tar ikke lang tid før han kommer, stabber inn gjennom døra med ei krykke. Jeg reiser meg og går mot ham. Han slipper krykka så den deiser i gulvet, sekken som han bærer på én skulder glir ned på armen hans og dunker meg i siden.
  - Mona, sier han. - For en overraskelse.
  Så ler han, holder meg ut fra seg, ser på meg, spør om jeg har det bra. Sier jeg er like flott som alltid. Han låser sekken inn i en oppbevaringsboks. Vi går over brua, krysser torget og går mot Diamanten kinarestaurant. Der er det nesten ikke folk på denne tida, og derfra er det den beste utsikten over torget; brosteinene og duene, benkene, blomstene, fontena midt på torget, grønnsaks- og blomsterbodene som har vært der i alle år. Vi bestiller kaffe og eplekake med is.
  Mens jeg venter på at han skal komme tilbake fra toalettet, reiser jeg meg og går helt bort til kanten av terrassen. Jeg ser utover torget. Det sitter folk på benkene, noen barn står midt ute på torget og kaster smuler til duene. Barna har boller som er kjøpt på bakeriet i en papirpose, tar noen biter selv, napper av små biter til duene. Der har jeg stått selv, matet duene, utallige ganger. Ofte ble det bare et par munnfuller på meg, mens resten av bollene gikk til duene. Jeg hadde ikke tenkt det sånn, men når jeg først sto ute i flokken ... de første sekundene var det bare noen få duer, de var litt tilbakeholdne, men snart sto jeg med flere duer rundt beina, de gikk og trippet rundt meg, og dette var de beste sekundene. Men stadig kom det flere, lynraskt kom de, og snart ble de for mange, et teppe av duer til slutt, jeg så ikke brosteinene, duene klatret over hverandre, hakket etter hverandre, de begynte å gå over skoene mine, og jeg følte sulten deres, grådigheten, og kunne ikke annet enn å gi dem mer og mer av bollene. Jeg var ikke akkurat redd dem, men det var hele tida en balansegang, og jeg var alltid klar over det øyeblikket som før eller siden måtte komme: Noe skremte dem, plutselig, alle sammen på én gang. Hva som skremte dem var alltid umulig for meg å vite, og som regel var det noe jeg ikke hørte, noe jeg ikke så, derfor var det ingen måte å forberede seg på. Og duene, som virket oppslukt av bare dette ene: å hakke til seg flest mulig smuler fra bollene mine, de fikk det med seg på likt, alle som én, alle var én.
  Trykket fra lufta under vingene når hele dueflokken plutselig letter. Det blir mørkt over hodet mitt.

2.

Jeg setter meg opp i senga og kjenner pulsen slå hardt i halsen, som nesten hver natt i det siste. Jeg drar gardinene fra. Gata er tom. Jeg åpner vinduet: Ikke en lyd der ute. Det eneste som rører seg er bladene på trærne i Nygårdsparken, de flimrer så vidt på greinene og viser den bleike baksida. Alt er grånet av natta, men det blir ikke mørkt nå. Her inne blir det forresten heller ikke så ofte ordentlig lyst, det kommer av beliggenheten til leiligheten, rett nedenfor den gamle og fuktige steinmuren som omgir parken. Pulsslagene er roligere nå. Jeg legger meg ned igjen og blir liggende våken til dagens første, spede fuglesang høres utenfor; det får meg alltid til å slappe av.
  Jeg våkner igjen utpå formiddagen og går ut på kjøkkenet. Vinduet på kjøkkenet vender inn mot bakgården som deles av flere leiegårder. Et slags fellesareal av betong og skrantende vegetasjon som ingen bruker, men som allikevel er inndelt i territorier med plankegjerder og hønsenetting. Gården ved siden av har ingen tegn til skader på denne siden, men på fasaden ut mot veien er det store strimer av sot. Hånda mi skjelver litt når jeg løfter glasskolben fra trakteren og skjenker i koppen. Noen dråper kaffe drypper ned på benken og flyter ut.

Ute er det strålende lyst, sola stikker gjennom bladene på trærne. Jeg tar veien gjennom parken, en bratt bakke oppover som ender i en åpen plass på toppen. Midt på plassen er det en dam med en bronsestatue i; ei ung jente som sitter på kne med armen over halsen på et føll, en tynn vannstråle sildrer ut av mulen til føllet og ned i den vesle dammen. Som vanlig er mange av de narkomane der allerede, men ingen av dem enser meg. De har fordelt seg i flere halvsirkler med ryggene mot meg, og er opptatt med sitt. Jeg stryker nesten inntil det lange, nybørstede håret til ei ung jente idet jeg passerer mellom to klynger. Jeg ser ansiktet hennes fra siden, øyenvippene, detaljer i huden, sminken hun har lagt på. Jeg har krysset den åpne plassen og går ned på den andre siden, ut av Nygårdsparken og mot bykjernen, der jeg tar bussen videre ut til institusjonen hvor jeg er midlertidig ansatt.

Jeg hilser på Karine inne på vaktrommet. Hun står bøyd over skrivebordet og blar i en avis, tilsynelatende i forbifarten, siden hun ikke setter seg ned.
  - Fikk du beskjed før du gikk i går om at vi får en ny pasient?
  - Jeg hadde fri i går, sier jeg.
  - Å ja, det stemmer, det hadde jeg glemt.
  Hun ser ikke opp, fortsetter å bla i avisa.
  - Det er en Huntington-pasient. Han kan komme når som helst, jeg står egentlig her og venter ... Mona, se her, er det ikke der du bor? Hun holder avisa opp foran meg. Karine kjørte meg hjem en gang vi hadde hatt seinvakt sammen. Hun husker godt. Jeg ser på bildet over én spalte, der er den, fasaden med striper av sot oppover muren, det knuste vinduet nederst der man bare aner et utbrent rom i bakgrunnen. - Jo, sier jeg. - Men det er heldigvis gården ved siden av, det er ikke der jeg bor.
  - Er du ikke redd? spør Karine.
  - Nei, egentlig ikke, svarer jeg.
  - Det hadde jeg vært.
  Utgangsdøra slår i, og de kommer med den nye pasienten. I tillegg til de to pleierne er det et middelaldrende par som følger ham, antagelig familiemedlemmer. Jeg kan så vidt se ham, omringet som han er av hjelpere. Mannen ser rett framfor seg mens han blir geleidet bortover mot rommet han skal ha. Alt er i orden der inne, det vet jeg, for jeg har selv gjort det i stand for bare minutter siden. Skrelt av sengetøyet etter den forrige pasienten og tatt på det nye, som jeg på forhånd hadde lagt klart på nattbordet. Jeg hadde det travelt da jeg gjorde det, vi er for få på jobb i dag. Jeg tok posen opp av søppelbøtta og så at bøtta trengte å vaskes, men forseglet bare skitten med en ny pose, som flere andre før meg. Og så, en rask rengjøring av badet på den måten jeg lærte da jeg jobbet som stuepike: Det viktigste er at alt av metall skinner, at alt det som skal være blankt er blankt, da ser ikke folk så nøye på resten.
  Vakthavende lukker døra etter seg og gir meg journalen:
  - Kan du se etter den nye pasienten ut vakta, Mona? Du har vært borti denne diagnosen før, har du ikke?
  - Ja, svarer jeg.
  - Så du vet altså litt om hva det vil si. De pårørende forlater ham snart, les gjennom journalen så lenge, så kan du gå inn og hilse på.
  Jeg leser gjennom journalen, de få sidene som er fylt ut. Det skal bli mer, den kommer til å vokse, ese ut og bli lefsete. Hvert døgn vil bli dokumentert i flere korte passasjer, oppdelt i fargen på kulepennene: Dagen er alltid blå, ettermiddagen grønn og hver natt rød. Han er sjuogførti. Jeg banker på og går inn på det dunkle rommet der man aldri blir ordentlig våken, og derfor heller ikke ordentlig trøtt. Han sitter på senga. Jeg går bort og rekker fram hånda, sier: - Hei, jeg er Mona. Han tar den og ser på meg, reiser seg ikke.
  - Hvem er du? spør han.
  Jeg gjentar navnet mitt, sier at jeg jobber her. Han nikker.
  - Har du det du trenger? Er det noe du har bruk for, er du sulten? Jeg ser innom igjen snart, sier jeg.
  Neste gang jeg kommer inn, har han lagt seg ned på senga. Han ligger på siden, oppå dyna, med beina samlet og hendene mellom de opptrukne knærne.
  - Skal du legge deg for natta?
  Jeg får ikke noe svar. Jeg setter fra meg brettet med en plasttallerken med to brødskiver på og et plastkrus med melk. Han trekker dyna over seg og snur seg inn mot veggen.
  - Hvis du skal sove, må du ta av deg klærne. Nå går jeg og henter en nattskjorte til deg, begynn å kle av deg så lenge.
  Han setter seg opp, og gjør mine til å begynne å ta av seg klærne. Han tar tak i ullgenseren og drar den opp over hodet, men trekker den like etter ned igjen. Idet jeg skal til å gå ut, roper han et raskt «du» etter meg. Jeg går tilbake og stiller meg ved senga hans.
  - Jeg er redd, sier han.
  - Du trenger ikke være redd, det er ikke noe å være redd for her, jeg passer på deg. Nå skal jeg bare hente en nattskjorte til deg, så kommer jeg tilbake.
  - Hvem er du?
  - Jeg jobber her, sier jeg, - navnet mitt er Mona.
  Når jeg kommer tilbake har han lagt seg under dyna med klærne på, og jeg må presse ham til å stå opp for å kle av seg. Når jeg tar av ham dyna, krøker han seg enda mer sammen og kniper øynene igjen, kanskje på grunn av det sterke lyset fra leselampa over hodet hans som står på. Eller han prøver å innbille seg at han ikke er her.
  - Du kommer til å sove mye bedre nå, sier jeg mens jeg låser klærne hans inn i skapet.
  På vaktrommet finner jeg fram en grønn kulepenn og skriver i rapporten: «Pasienten kom til avdelingen ca. kl. 18. Ble vist til rommet og så ut til å slå seg til ro. Sa én gang at han var redd, men lot seg lett berolige.» Mens jeg tenker på om jeg skal føye til noe mer, ser jeg at Medisinsk ordbok ligger foran meg på bordet. Jeg tar den opp og blar først vilkårlig. Så slår jeg opp på K, skummer sidene, men finner ikke noe. Jeg går tilbake til C, og der finner jeg det: Chorea. Huntingtons Chorea: Hjernesykdom, oftest med dødelig utgang, som blant annet medfører ufrivillige, danselignende bevegelser med kroppen.

Jeg kikker inn til ham en siste gang før jeg går av vakt for kvelden. Det har ikke vært en lyd å høre inne fra rommet. Når jeg åpner døra, går det et støt gjennom meg. Hele rommet har på en merkelig måte blitt forandret. Det ser ut som en glødende sol lyser opp der inne. Så skjønner jeg at han må ha stått opp og dratt fra gardinene, og at lyset kommer fra en av gatelyktene på gangveien rett utenfor. Et oransje, gyllent belte løper tvers over gulvet, senga og et stykke opp på veggen. Nå sover han lydløst og urørlig, som et barn. Jeg ser så vidt den dunete ringen av hår og den blanke issen, dyna ligger halvt nede på gulvet. Nå ser jeg også at han har flyttet både stolene og bordet. Den ene stolen står helt inntil skapet, den andre borte ved vinduet. Jeg går inn i rommet og tar tak i dyna, drar den forsiktig opp fra gulvet og brer den over kroppen hans.
  Før jeg går fyller jeg ut timeliste, skifter klær og leverer nøklene i resepsjonen. Lyset fra gatelyktene skinner oppstykket i vanndammene på gangveien ut til busstoppet på hovedveien, som små solnedganger.

Når jeg kommer hjem, kjenner jeg meg rolig. Jeg lager middag uten å tenke på noe annet enn det jeg har i hendene. Mens jeg spiser ser jeg et program på TV. Det er for seint å sette seg ned og skrive nå. Jeg ligger og leser på senga til langt på natt, «Det svundne er en drøm» av Sandemose. Jeg leser ut hele boka, selv om jeg skal opp til morgenvakt klokka sju. Noen setningsbrokker limer seg fast i tankene, og jeg må bla dem fram igjen før jeg legger fra meg boka: «(...) en drøm som er grodd inn i himmelen med røtter i et mørke jeg ikke vil se (...) Jeg falt og falt inni meg selv, nedover, nedover, og kroppen snudde seg langsomt i det ville fallet. Slik skulle jeg falle.»
  Det er ikke som det var med Anita. Hun var den første Huntingtons Chorea-pasienten jeg hadde med å gjøre. Det var rett etter at jeg hadde begynt på institusjonen. Jeg husker fremdeles den dagen hun ble innlagt på avdelingen. Glassdørene åpnet seg og smalt hardt igjen, Anita ble stående rett på innsida sammen med ledsagerne sine mens de ventet på en pleier som skulle vise dem til rommet. Anita ville ikke rikke seg av flekken da pleieren kom og hilste overstrømmende. De prøvde å lokke henne, som man lokker et barn eller et dyr inn i noe ubehagelig, men hun nektet å flytte seg, stirret bare stivt nedover korridoren, på et par av de andre pasientene. Det var redsel i blikket hennes. Hun så dem og skjønte at hvert skritt hun tok nå, dit de ville ha henne, fjernet henne fra det livet hun hadde hatt til nå, var et skritt vekk fra noe, ikke til noe, som de prøvde å late som. De trakk i henne. Hun vaklet litt, men ble stående, så trakk de hardere i henne, i hver sin arm, og hun hadde ikke noe valg, hun tok overbalanse, måtte sette den ene foten vekk fra den andre, ta et skritt ut til siden for å holde balansen. Hun knakk litt sammen, og beinet kledd i mørkt dongeristoff måtte gi etter. Mokasinen smalt mot gulvet, og de førte henne mens de fikk det til å se ut som et skritt framover, og hun fortsatte motstrebende, hun hadde tapt. Det ble innkalt til et raskt møte på vaktrommet, døra ble lukket, vi ble informert om den nye pasienten. Jeg fikk vite at hun hadde diagnosen Huntingtons Chorea, avdelingssykepleieren forklarte meg i noen setninger hva det innebar, og etterpå sendte de meg inn på rommet hennes.
  Den gang greide jeg ikke engang å kutte ut tankene i søvne. Anita blandet seg i alle drømmene, i alt mitt. Bare måneder før hun ble innlagt hadde hun jobbet i et reisebyrå. Så kom de første tegnene på sykdommen, som hadde ligget latent i henne fra fødselen. På det tidspunktet hadde hun allerede i mange år visst at sykdommen kunne bryte ut. Hele sitt voksne liv, siden faren ble syk, hadde hun visst det. Slik også faren hennes tidligere hadde visst at han kunne bli rammet. Og Anita var klar over at det ikke var noen vei tilbake hvis tegnene viste seg. Ingen medisin eller annen behandling kan helbrede, utsette eller stanse sykdommen. Kanskje hadde hun allerede skjønt det en stund, men greid å skjule symptomene for andre, slik mange av disse pasientene gjør. Det går en periode, men så greier de ikke skjule det lenger, for sykdomsforløpet er ubønnhørlig fremadskridende.
  Huntingtons Chorea er femti prosent arvelig, og den hopper ikke over noe slektsledd. Dersom en av foreldrene har sykdommen, vil den slå ut hos halvparten av barna. Først i godt voksen alder bryter den ut, vanligvis en gang mellom tredve og seksti års alder, og viser seg dermed som regel ikke før etter, eller i slutten av, reproduktiv alder. Da har de som velger å få barn, allerede fått dem, og de risikerer å dømme sine egne barn til en tidlig og grusom avslutning på livet. For de kan ikke vente og se, det vil være for sent å få barn da ... og dessuten vet de aldri når sykdommen bryter ut, det kan også være langt inn i alderdommen.
  De som ikke vet om de har fått overført sykdommen fra en av sine foreldre eller ikke, er klar over risikoen de utsetter sine egne barn for, ved at de ikke vet om de overfører sykdommen videre til dem. Men de fleste av dem har jo vennet seg til å leve et vanlig liv. Hvis de vet at de er disponert for sykdommen, lever de selvfølgelig med splittelsen, for samtidig som de lever et vanlig liv, lever de også under åket av sykdommen. Derfor kan man kanskje si at de lever to parallelle liv. De er friske - at sykdommen skulle bryte ut, er så uhørt at de fortrenger at de halvveis er dømt. Og selv om de vet, så er det umulig for dem å forestille seg at sykdommen kan bryte ut og legge alt i grus. Og så viser sykdomstegnene seg plutselig, når de er midt i livet. De fortrenger i det lengste symptomene, benekter at de har sykdommen, håper at det er noe annet, at det skal gå over. I tidlige stadier av sykdommen klarer også de fleste å skjule symptomene for utenforstående. Og i denne tidlige fasen er det heller ikke selvsagt at det er Huntingtons Chorea, for symptomene er så forskjellige, varierende og ofte uklare, at de kan forveklses med mye annet som ligner, andre kjente nevrologiske sykdommer, schizofreni, psykopati, alkoholisme. Og også seinere i forløpet kan det være vanskelig å stille diagnosen. Helt til det ikke lar seg fornekte lenger. Og samtidig som livet raser sammen for dem selv, vet de nå at barna deres har like stor risiko som dem for å ha sykdommen innebygd i kroppen. Slik blir to slektsledd rammet samtidig dersom den bryter ut, det er det som er det utgjorte med denne sykdommen.

Anita hadde to søsken, og den ene broren hadde allerede fått påvist Huntingtons Chorea før hun selv fikk det. Hun hadde selv to barn. Men de vil ikke på mange år ennå få vite om de slipper unna eller ikke, enten begge, ingen, eller en av dem. Jeg tenkte og tenkte på det, hvordan hadde Anita greid å bygge opp livet sitt, late som ingenting, på tross av trusselen? Ta utdannelse, sikte mot et mål, et yrke, etablere seg, få barn. Som om ingenting truet. Helt til det en dag viste seg at det var leirgrunn. Eller hadde det vært en grusom kamp for å holde illusjonen intakt, illusjonen om at det ikke kom til å skje henne? En splittelse som var nødvendig for å leve, holde ut. Hun kunne jo ikke annet. Hun måtte satse alt på at hun kom til å slippe unna. For hun kunne jo ikke gå der og vente på at sykdommen kanskje skulle bryte ut, og dermed ofre alt likevel, gi avkall på det hun kunne få i livet. Jeg tenkte mye på det at hun hadde fått barn enda hun visste ... og jeg spurte noen av pleierne hva de mente om det. Jeg hadde kanskje ventet å finne snev av en fordømmende holdning i bunnen av det de sa, som de ikke turde å formulere klart. Men etter hvert forsto jeg at ingen av dem hadde slike tanker, og det overrasket meg litt, for jeg synes de ofte gir sin tilslutning til moraliseringer. Men dette berørte de aldri med noe slikt, det sto utenfor slike størrelser.
  Da sykdommen brøt ut for fullt, ble Anita raskt ugjenkjennelig. Hun mistet personligheten sin. Hun som bare noen måneder før hadde sittet smilende og høflig, velpleid, bak en skranke, ble mer og mer et skremmende uhyre. Det var umulig for en som ikke hadde kjent henne før, å forestille seg hvordan hun hadde vært. Det fantes ikke lenger noen forbindelse mellom den hun var for bare kort tid siden og den hun var blitt nå. Oppførselen hennes ble grenseløs, hun kunne når som helst begynne å kle av seg eller krafse og klø seg hvor som helst på kroppen, hun kom med utrop og sjikaneringer, og kroppen ble ukontrollerbar. Hun dunket fra vegg til vegg når hun gikk, tok plutselig overbalanse og falt uten å kunne reise seg igjen. Jeg kan ennå se henne for meg hjelpeløst krabbende etter et fall når vi ikke hadde passet henne godt nok, den mørke dongeribuksa, som etter hvert var den eneste hun hadde, strammet over lårene hennes, genseren gled opp bak på ryggen, og det bustete håret. Jeg gjennomlevde i drømmene hvordan jeg måtte tvinge henne til å pusse tennene, eller, når hun etter hvert ble truende, skyve henne inn på rommet og presse døra igjen mens hun kjempet imot. Jeg drømte at hun hevnet seg på meg, og stengte meg inne, og jeg våknet våt av svette til lyden av mine egne ul; akkurat som hennes. Så ble jeg vant til det, det skremte meg ikke lenger. Nå skremmer det meg mer å tenke på hvor fort jeg ble vant til det.
  Jeg tror det verste med sykdommen er at det innimellom kommer klare, oppvåknende øyeblikk, der de skjønner hva som har skjedd, og kommer til å skje. Angsten i øynene når de skjønner det, er det som setter seg mest i meg med disse pasientene. Blikket til Anita, vi sitter i hver vår stol i korridoren, rett overfor hverandre. Jeg sitter der for å passe på alt hun gjør, vokte hver bevegelse. Så plutselig, kanskje bare et sekund, skjønner hun hvorfor vi begge sitter der, hun ser på meg med et blikk ... og i det blikket kan jeg både se rett inn i henne, og hun inn i meg, det føles som å bli avslørt, for jeg er helt uforberedt, før det glipper for henne igjen. Men blikket har gravd seg inn i meg.

Jeg slipper boka ned på gulvet. I døsen før jeg sovner, tenker jeg dypt nede, under den begynnende søvnen: Hvem sier at jeg ikke har et vanlig liv, at jeg ikke sliter meg ut? I natt kommer jeg helt sikkert til å sove. Så kommer søvnen glidende, og jeg forsvinner.
  Men etter de første timene med bevisstløs søvn kommer varheten tilbake. Jeg våkner brått, med bankende hjerte, setter meg opp i senga og drar gardinene til side. Det er ennå ikke daggry. Jeg åpner vinduet. Men det er ingenting der ute, ikke en lyd å høre. Jeg står opp og kler på meg, vet at jeg ikke vil sovne igjen med det første allikevel. Går ut på gata, den er tom og stille, alle sover. Jeg går oppover bakken langs parken, langs muren, rundt kvartalet. Det er ingen bevegelser bak vinduene i gårdene. Når jeg går inn igjen er det blitt morgen, og selv om gardinene er dratt for, pipler sola inn gjennom sprekkene og gjør rommet lysere. Fuglesangen høres så vidt, de første spede tonene. Plutselig ser jeg i et glimt klart for meg ansiktet til mamma, så er det borte. Jeg prøver å se det for meg igjen, men trekkene bare flyter ut, omtrent som i drømme.
  Nei, jeg vil ikke legge meg nå. Isteden setter jeg meg ved bordet og skriver:
  I gården er det bare sol tidlig om morgenen. Der den breie asfaltstripa slutter er det en kant, som om asfalten er bretta. Den kanten kan stoppe baller som triller, iallfall forandre retningen. Gresset begynner på den andre siden, men først er det et belte med sand og jord. Mellom plenen og kanten står det grønne stativet. Det ser ut som et hus kestativ uten husker. Malingen flasser av, og det er kaldt og avskallet å ta på. Det brukes til å henge tepper på for å banke dem.
  Jeg husker ikke mer enn at jeg la meg ned når jeg noen timer seinere blir vekket av klokka. Jeg står opp, smører en brødskive som jeg tar med i hånda, låser døra etter meg og går gjennom parken. Etter å ha sittet og halvsovet i den varme bussen på strekningen ut av Bergen sentrum og gjennom blokkbebyggelsen, går jeg av på busstoppet som bare brukes av dem som jobber eller skal besøke noen på institusjonen. Jeg går mot klyngene av små hus, eller enheter, der jeg snart skal gå inn i en av dem, forberede dagen og skape et hverdagsliv for noen andre, mellom lettstelte flater og potteplanter i alle vinduskarmer. Institusjonen er bygget for å etterligne vanlige hus, boliger, meningen er at den skal gli ubemerket, forsvinne inn i boligområdet rundt. Men allikevel lyser det institusjon lang vei, og den lurer ingen. Men hvem er den beregnet på å lure? Og hva er det som gjør at etterligningen er mislykket, at bygningene bare tilsynelatende glir inn i boligområdet? Av og til når jeg kommer gående her, og ser det sånn, tenker jeg: En etterligning av hva?

Når jeg kommer står han utenfor rommet sitt og støtter seg til veggen.
  - Er det deg, sier han. - Hva driver du med?
  - Jeg jobber her, svarer jeg.
  - Bare det?
  - Nei, ikke bare det. Men nå jobber jeg her. Du husker kanskje at du hilste på meg i går? Jeg heter Mona.
  - Jeg går inn i stua og setter meg, sier han.
  - Gjør det.
  Jeg blir stående og følge med for å se om jeg må støtte ham, men han går helt inntil veggen, river bare nesten ned en av reproduksjonene som henger tett i tett bortover korridoren idet han tar seg for. Bildet pendler fram og tilbake lenge etterpå. Han har den samme genseren på. Buksa hans siger ned i livet, beltet er tatt fra ham, det ligger innelåst sammen med de andre tingene han ikke får ha på rommet sitt, han får ikke ha noe han kan skade seg med. I journalen hans står det at han inntil nylig jobbet som maskiningeniør på en båt.
  Jeg løper fram og tilbake hele formiddagen, dekker på bord, skifter på senger, fyller og tømmer vaskemaskiner og tørketromler. Det er ikke mitt ansvar å se etter ham i dag, men når jeg seinere går forbi rommet hans hører jeg en svak jamring der inne fra. Jeg stopper og lytter. Så begynner han å ule og rope, og jeg synes jeg er nødt til å banke på, lukke opp døra og spørre hva det er. Nå begynner det, tenker jeg, nå må jeg stålsette meg. Han ser på meg med rødkantede øyne.
  - Jeg kommer aldri til å se dem igjen, sier han.
  - Hvem da?
  - Barna mine.
  Jeg tenker fort. Alt jeg vet om barna hans er det jeg har lest i journalen. Så vidt jeg husker står det bare at han har to barn, ei jente og en gutt. Siden jeg ikke har hørt noe annet, kan jeg fremdeles si det eneste beroligende uten å lyve:
  - Det er klart du kommer til å se dem igjen.
  - Nei, de kommer ikke til å besøke meg. De er redd meg.
  Jeg ser på ham, men han viker unna blikket mitt. Hvor mye skjønner han egentlig av det som venter ham?
  - Hvor gamle er barna dine? spør jeg. Men det virker som han ikke hører meg.
  - Det er min skyld, sier han. Det er derfor jeg ikke får se dem igjen. De har tatt dem fra meg, de tror jeg har mishandlet dem.
  - Ingen tror det, sier jeg, og går ut av rommet.
  Først er det stille der inne en lang stund, så blir klynkingen sterkere og sterkere og går over i uling og gråtkvalte rop. Ingen av de andre pleierne er i nærheten, så jeg går inn til ham. Han sitter på senga. Håret hans er sammenklistret av ett eller annet og klærne henger sjuskete på.
  - Jeg må ut for å hjelpe dem!
  Jeg skjønner at han tenker på barna, men spør allikevel:
  - Hvem da?
  - Barna mine. De greier seg ikke, det skjer de grusomste ting med dem.
  - Barna dine har det bra, sier jeg.
  Han er stille noen sekunder, jeg ser at spørsmålene og tankene herjer rundt i ham, og at han prøver å fange dem, konsentrere seg. Så virker det som han gir opp. Han synker litt sammen.
  - Jeg blir holdt innesperret her. Du må hjelpe meg å rømme, sier han.
  - Ikke i dag, sier jeg. - Nå må du legge deg på senga en stund, du trenger å slappe av.
  Jeg skriver i journalen med blå kulepenn: «Han roper etter barna sine. Tror han har påført dem skade, og at han derfor blir holdt innesperret.»

Selv om jeg er sliten når jeg kommer hjem, tvinger jeg meg til å sette meg ned og jobbe utover kvelden. Jeg skriver:
  Vi ligger inni ett av betongrørene. Utenfor er det hard leire som har sprukket opp, og stivt gress. Rørene har grove porer, de er kjølige. I den ene åpningen ser vi senteret, i den andre åpningen er skråningen, sletta og veien der oppe. Rune er tett inntil meg. Han er kortere, men sterkere.
  Jeg våkner av noen dunk i veggen. Det må være Alek i etasjen over som kommer hjem og tar seg for på vei opp trappa for ikke å snuble. Det er tydelig at han har vært ute på byen. Tallene på klokkeradioen lyser rødt i mørket, klokka er tre. Det er bare meg og ham som bor i denne leiegården nå. Hele huset skal renoveres, så leilighetene må tømmes. De andre som bodde her har allerede flyttet ut. Men det er fremdeles noen måneder til våren, til de kan begynne med arbeidet, så vi får bo her fram til det.