Selma Lønning Aarø

Venstre hånd over høyre skulder

Selma Lønning Aarø

Venstre hånd over høyre skulder

Del 1
Kvalme

Helen visste ett og annet om kvalme. Hun visste hvordan den banet seg gjennom tarmene og tvang seg opp svelget, hvordan den gjorde tilværelsen uutholdelig og hvordan den nesten alltid begynte noe og avsluttet noe annet. For over ti år siden hadde hun vært dronning i et forblåst og kaldt land der kvalmen var en selvfølgelig del av hverdagen. Den tiden Helen tilbrakte i Dutch Harbor i Alaska, hang ikke sammen med resten av verden. Tiden var, på samme måte som navnet på hotellet der hun jobbet, The Grand Illusion, et lukket rom. I dette rommet hadde ikke Simon noen plass. Ventingen og usikkerheten hadde ingen plass. I dette rommet hadde hun diktert reglene, men det hjalp henne ikke nå. Man kunne ikke flytte ting fra The Grand Illusion og inn i den virkelige verden. I den virkelige verden gjaldt andre regler, og der var Helen ikke noe annet enn en helt alminnelig kvinne.
  I Dutch Harbor sa fiskerne at det fantes en vakker kvinne bak hvert tre, og selv om den glisne klynga de kalte skogen neppe inneholdt mer en ti fargeløse graner, var det en grov overdrivelse. Jentene ble ikke værende lenge i Dutch. Så snart de hadde gjort seg ferdige på den provisoriske High Schoolen, rømte de fra kulden og den evige stanken av fisk. Kvinnene som kom dit for å jobbe i baren på hotellet, som Helen, lot seg blende av fiskernes humør slik det var når båtene var fulle av krabbe, de lot seg kjøpe av de bulende lommebøkene, de falt for smiger, og før de visste ordet av det, var de gift og tilbake der de kom fra. De var forlatt i den virkelige verden, de ble gravide og fikk nok med unger som bare så faren sin tre ganger i året.
  Helen var ingen klassisk skjønnhet. Men i Alaska var hun dronning. De kalte henne det: Dronninga. Først etterpå fikk hun vite at de hadde for vane å kalle alle barjentene det. De som hadde vært der før henne, og ganske sikkert de som kom etter henne.
  Men når du ikke vet noe om de andre dronningene, Wendy fra Australia, Charleen fra Kansas, islandske Disa osv., når du ikke kjenner noen, når fiskerne ser på deg med de brennende blikkene sine, tror du at du er den eneste. Du tror at du kan tillate deg hva som helst.
  De glisne grantrærne i «skogen» har hatt mange kvinnenavn. Et av dem heter Betty fra ... ja, hvor kom Betty fra? Fordi ingen lenger husker det, får treet en annens navn i stedet. Betty blir på en måte begravd, og en annen dronning tar treet hennes. Det er natur, det er kretsløp, det er en kirkegård for kvinnelige monarker.

Ingen kunne smigre slik menn som hadde vært på havet i månedsvis, kunne det. Menn som hadde sovet blant svette og skitne kamerater. Det var ikke noe forfinet over denne smigeren. Kanskje kunne man ikke engang kalle det smiger, bare begjær. Et begjær som ikke lignet noe. Et begjær så intenst at alle senere tilnærmelser, andre steder i verden, ble platte og uekte.
  Det begynner nærmest som en veldedig handling. En ung gutt lengter hjem. Så en kraftig, eldre mann. Ingen av dem kan tro sitt eget hell når du står der naken foran dem. Du vet at de har snakket om deg mellom de tynne brakkeveggene. Du vet at de har tenkt på deg, forestilt seg deg, vridd kroppen din i ulike positurer bak hjernebarken. Du vet at de ikke har noen andre å rette begjæret sitt mot i mils omkrets, at de eneste som skriker etter fiskerne når båtene glir mot land, er måkene som møter dem som en sulten ungeflokk. Du vet at det bare er kvalmen og begjæret som styrer dem og at du er den eneste å begjære. Derfor gir du det du kan. Ikke fordi du akkurat har lyst, men fordi det er en del av en slags avtale som ikke står skrevet noe sted. Begjæret de omgir deg med, gjør deg raus. Du slutter å legge deg ansiktene på minne.

Så en dag oppdager du at lukten av fisk gjør deg utilpass, at den river i nesen på en måte den aldri har gjort tidligere. Du forsøker å vaske den vekk og merker at det ikke går. En kvinnelig fisker kommer i land med en av krabbebåtene. Hun bruker ikke sminke, hendene hennes er sprukne og røde. Hun ser på deg med forakt. Du har glemt hvordan det føles, men dette blikket setter deg på plass, henter deg ned, får deg til å abdisere. Du begynner å ane slutten på historien, du begynner å tenke på å reise hjem.

Men det skjedde noe før Helen bestemte seg for å dra fra Dutch. I noen uker hadde hun følt et ubehag. En kvalme. Hun nevnte den for fiskerne. Fiskere vet alt om kvalme. På et eller annet tidspunkt har de beseiret den, lagt den bak seg. De kom til henne med tørre kjeks, kjærtegn og lunken te.
  Hun ble fortalt på minst fire forskjellige språk at det kom til å gå over, men ingenting hjalp.
  Selvfølgelig forstod hun hva som var i gjære. Hun visste det lenge før hun stod i brakka til doktor Hirsch og la fram urinprøven og problemet.
  - Vet barnefaren om dette?
  - Nei, sa Helen og forsøkte å se for seg de ulike ansiktene. Unge ansikter som ennå ikke var ødelagt av vind og kulde, eldre ansikter med forfrysningsskader som ikke ville forsvinne. Hun forsøkte å huske hendene som hadde strøket henne over kroppen. Hun forsøkte å tenke seg unnfangelsens øyeblikk, men innerst inne var hun klar over at alt ville bli gjetninger. Det stod om, ja det kan være det samme hvor mange det stod om.
  Helen skjønte at hun ikke var den første jenta som kom til doktor Hirsch på denne måten, men da hun forlot brakka, hadde hun en følelse av at hun var den første som hadde bestemt seg for å beholde barnet. Doktoren rakte henne den store neven til avskjed. For første gang så han på henne med en viss interesse.
  Den siste kvelden i Dutch gikk hun over klippene og lot de iskalde bølgene klatre henne til knærne. Hun ble stående ved havkanten og se opp på The Grand Illusion der det reiste seg som et opplyst slott mellom de flate brakkene. Da hun gikk inn døra for siste gang, var hun iskald og lot seg kysse av hver eneste fisker som hadde mot til å be om det. Hun drakk alle drinkene som ble kjøpt til henne og kastet opp minst like mange ganger.
  Morgenen etter reiste hun og tok ikke med seg annet enn en liten bag og kvalmen som nektet å slippe taket. I luftrommet mellom Anchorage og Seattle tenkte hun at det var en gutt og at han ville bli lyshåret. I luftrommet mellom Seattle og København sov hun og kastet ikke opp på ni timer, men kvalmen hadde klort seg fast. Den lot seg ikke kaste opp. I transitthallen så hun en mor som bar en gråtende gutt på armen, og hun tenkte at han kunne hete Edvard etter morfaren hennes. Da hun landet i Oslo, hadde hun allerede bestemt seg for at dette med barnet var galskap, og hun tenkte verken på lyse krøller eller guttenavn.

Helen fortalte aldri noen om barnet, eller om begynnelsen til det. Hun kunne ha fortalt det til moren eller til en venninne, men hun bestemte seg for at barnet ville finnes i mindre grad hvis hun ikke snakket om det. Med det samme hun kom hjem, gikk hun til doktor Zimmerman og sa at hun ville ha det fjernet. Hun fortalte ham at barnefaren var en sjøsyk fisker, at han var en av dem som aldri vokste sjøsyken av seg. En ting var at han måtte leve med kvalmen. Uke etter uke, måned etter måned, så lang tid det tok å fylle kvoten. Noe annet var at han forble en slags førstereisgutt, at han aldri rykket opp, at han aldri fikk sitte i kahytten med kapteinen og spille kort om forholdsvis store pengesummer, at han aldri fikk føle kameratskapet slik det kunne være på sjøen.
  De lyse krøllene hjalp selvfølgelig heller ikke, sa Helen. Her på landjorda er det å være vakker noe av det beste som kan skje deg, men havet ser annerledes på det.
  Da doktor Zimmerman spurte hvor det var blitt av ham, sa Helen at havet tok knekken på ham. Sjøsyken tok knekken på ham. Han holdt rett og slett ut lenger enn det som var godt for ham. Helen likte ikke å tenke på hvordan det hadde gått med ham, og hvor delaktig hun hadde vært i det som skjedde, men nå kunne hun i det minste se ansiktet hans tydelig. Nå visste hun i det minste hvem han var.
  Hun fortalte doktor Zimmerman at en slik utholdenhet var noe å være stolt av, at galskapen som fulgte i kjølvannet av utholdenheten, betydde mindre enn selve utholdenheten og at når hun tenkte på denne fiskeren, var det utholdenheten hun tenkte på. Ikke galskapen.

Doktor Zimmerman ristet på hodet og fant fram brosjyrer av smilende mødre. Han pekte på tekstkolonnene under bildene der det stod hvilke støtteordninger det fantes for aleneforsørgere som for eksempel skulle studere. Den hårete pekefingeren fulgte teksten nedover som for å understreke viktigheten av det som stod der. Helen kastet opp på brosjyren, på den hårete pekefingeren, og de smilende mødrene ble dekket av den illeluktende, brune massen.
  Helen fortalte doktoren at det ikke var fiskeren i seg selv som var problemet, men at det var kvalmen hans, at hun ikke orket å bære kvalmen i seg.
  Doktor Zimmerman vasket de hårete hendene sine og fylte ut de nødvendige papirene. Han var en venn av familien og hadde kjent Helen hele livet. Helen la The Grand Illusion til side, kvalmen forsvant, og hun tenkte bare på barnet når hun en gang i året mottok et postkort fra den sjøsyke fiskeren. Skjønt fisker var han ikke lenger. Kvalmen hadde blitt for mye for ham. Han hadde gitt opp og blitt elektriker. Ti år etter at Helen forlot Dutch Harbor vendte kvalmen plutselig og uventet tilbake. Helen kastet opp over det nylig falne løvet i bakgården, helt uten videre. Det var en høst med kalde morgener og varme dager. Hun hadde ikke feber, hun kastet bare opp. Da hun senere oppdaget den røde streken i testruten på graviditetstesten hun hadde hatt liggende, lo hun. Ikke fordi hun egentlig ønsket seg et barn, men fordi det føltes som en slags seier. Fordi det føltes som om hun hadde ham nå.
  Derfor var Helen ganske opprømt da hun gikk for å treffe en 10. klasse på Deichmanske bibliotek.
  - Vi har lest boka di og elevene har så forferdelig lyst til å treffe deg, hadde læreren sagt på telefonen. Vanligvis takket hun nei til skolebesøk. De fikk henne til å føle seg dum. Spørsmålene var alltid de samme: - Hvor mye tjener du på å være forfatter? - Er boka di selvopplevd? - Hvor lang tid bruker du på å skrive en bok?
  Det var ikke det at disse spørsmålene i seg selv var så dumme. Det var bare det at de ble stilt for å dekke tausheten som oppstod. En taushet forårsaket av sjenanse og uvitenhet. De ville ikke vite svaret på spørsmålene. De stilte dem simpelthen for å hjelpe henne. Helen kunne ikke fordra det.
  Denne gangen hadde hun altså sagt ja fordi elevene hadde hatt så forferdelig lyst til å treffe henne. Før hun gikk, hadde hun tenkt at det ikke hadde vært så lenge siden hun selv var 16 år. Men da hun stod foran klassen, skjønte hun at 19 år var forferdelig lang tid.
  Hun leste et par kapitler. Det var allerede så lenge siden hun hadde skrevet boka at den føltes fremmed for henne.
  Det var bak bardisken på The Grand Illusion at hun hadde begynt å skrive ned historier. Når fiskere drakk, fortalte de historier. Og Helen hadde lyttet, hun hadde notert, hun hadde lukket øynene og sett for seg det opprørte havet. Senere samlet hun historiene i en bok hun kalte Harbor Stories. I ettertid hadde Helen tilbrakt temmelig mange år med å forsøke å skrive en annen roman, uten å lykkes. Hun hadde forsøkt å skrive om forholdet til Simon, om morens sykdom, men hun fikk det ikke til. Tiden gikk med til løsarbeid i ukeblader og aviser samt oversettelser fra dansk og engelsk.

Hun merket ganske raskt at læreren hadde løyet. I beste fall fantes det én bokorm som gjemte seg bort i friminuttene for å lese, og som kanskje hadde lest hennes bok. De var stille, det var ikke det. Men det var ikke stille fordi de hørte på henne. Det var ikke en stillhet spekket med forventning, bare en takknemlig stillhet fordi opplesningen hennes hadde gitt dem en mulighet til å være i fred. Da læreren åpnet for spørsmål, rakte en lang, hengslete gutt hånda i været: - Hvor mye tjener du på å gi ut en bok, sånn cirka?
  Helen svarte at det var så lenge siden hun hadde utgitt noe at det var umulig for henne å si noe sikkert om det.
  Så ble det stille. Det føltes som en evighet før en liten tynn jente hevet pekefingeren.
  - Den boka du har skrevet, har du opplevd noe av det du skriver om? Og tok det lang tid å skrive den?
  Kvalmen kom ganske plutselig, og Helen rakk ikke å svare før hun kastet opp på gulvet foran de 28 beklemte elevene og en driftig bibliotekar som stilte med tørkepapir og et glass vann.

Da kvalmen meldte seg, var Helen kanskje to uker over tiden. Det var faktisk ikke noe uvanlig. Helen var ingen klokke. Stadig hørte hun kvinner si at de var klokker, men hun var ingen klokke. Hvis hun var en klokke, var hun i alle fall en veldig upålitelig en. En som stoppet eller gikk for fort, alt etter som. En klokke som skapte kaos med sin haltende og upålitelige gange. Verden trengte ikke slike klokker.
  På veien hjem fra biblioteket merket hun plutselig tyngden i brystene. Hun dro kjensel på den ømme svien og hun kjente bakken gynge under seg, som om hun var sjøsyk.
  Helen gikk opp på badet for å se på graviditetstesten en gang til. Det var fortsatt to røde streker der. Mens testrutens strek hadde en avmålt rødfarge, lyste svarruten nærmest hissig. Helen begynte å le igjen. Hun lo fordi hun trodde at ting nå kom til å ordne seg. Fordi hun trodde at kvalmen denne gangen var det som skulle få grunnen under føttene hennes til å feste seg en gang for alle. Hun lo fordi hun hadde ham nå. Hun hadde Simon. Hver gang hun lukker døra etter Simon, hver gang hun forlater et hotellrom, må hun ta seg selv i å spørre hva de egentlig har sammen, hvorfor hun vil ha ham. Akkurat ham. For ti år siden ville Helen ha funnet sin egen livssituasjon latterlig. Hun ville kastet på nakken og flirt hånlig over at en kvinne ville gjøre seg så liten, men for ti år siden var Helen dronning, nå hadde hun overlatt tronen til noen andre. I den virkelige verden er reglene annerledes, Helen er annerledes. Hun elsker en gift mann. Hun er blitt eldre. Hun har roller å fylle som datter, som elskerinne. Hun skal være servil og ansvarlig.
  Når hun prøver å spørre seg selv hvorfor hun vil ha Simon, bare Simon og ingen annen, finner hun sjelden noe godt svar. Simon er Simon. Det er det eneste svaret hun finner. Hun kan gruble i timevis, og før hun kommer fram til noe, melder savnet seg. Suget etter Simon tar aldri slutt. Simon med de store sterke nevene, med det mørke, uryddige håret, de store myke leppene og de skitne fantasiene.
  Hvis de hadde vært helt vanlige kjærester, ville hun ikke savnet ham på denne måten. Noen ganger ville hun ha følt lettelse når han gikk, hun ville ha likt seg selv uten ham, gått på kino med venninner og sagt at det var deilig å være alene. Slik det er nå, kan hun ikke tillate seg å være lykkelig uten ham.
  Hun tar det hun får. Hun våkner alene, feirer jul og bursdager med foreldrene sine, hun spiller forførerisk, selv når hun er på gråten og helst ville ha ligget i en varm seng.
  Simon kan ligge i en varm seng sammen med kona si. Han trenger ikke å være i en med Helen. Kona hans ville aldri stått bøyd over vasken på offentlige toaletter og latt ham holde på. Hvorfor skulle hun det?

I begynnelsen pleide Helen å se på. Det finnes nesten alltid et speil og hun pleier å se på sitt eget ansikt, på hans ansikt, på hendene hans som holder hardt rundt hoftekammene hennes. Blikkene deres pleier å møtes før det mørke håret hans faller ned i pannen og blikket hans forsvinner.
  Noen ganger er hoftene hennes røde etterpå, nesten såre. Slik at det svir hvis hun går med trange bukser eller bruker belte. Hun likte det også, før. Likte at han satte spor etter seg slik at forholdet deres kunne bevises, slik at det ble synlig også utenfor toalettene og hotellrommene.
  Nå ser hun sjelden på lenger. Hun lukker øynene, bøyer hodet, eller de går på steder der det ikke er speil. Hun tåler ikke å se ham på den måten. Vill og ensporet, nesten som et dyr. Det minner henne om at det er alt som er. Hans ekstase, den emne lukten av brukte tamponger og gammel drit. Eller lakenene som alltid er hvite, alltid rene, utbyttbare som hun selv.
  Noen ganger er de hjemme hos henne. Fordi Helen vil det, ber om det. Fordi hun vil at han skal være en del av hennes liv og sitte i hennes sofa. Han ser alltid beklemt ut når han oppholder seg i leiligheten hennes. Han er en høy mann, som gjør rommene mindre enn de egentlig er. Simon sitter sjelden i ro. Hjemme sitter han kanskje i ro, men hos Helen går han rundt i urolige sirkler. Av og til hjelper han henne med å feste en list eller henge opp et bilde. Hvis hun foreslår at de skal gjøre helt alminnelig ting, som å spille sjakk eller se en film, går han bare halvhjertet inn for det. Hun merker godt at han lar henne vinne, at han stiller seg lagelig til for hogg. Når de ser filmer, kan han ikke referere handlingen etterpå. Helen prøver å forestille seg huset han bor i, den store eneboligen med fire soverom og to stuer. Gjør han også den mindre? Tar han unaturlig stor plass der også?

Som oftest er de på hotell, fordi han føler at han ikke hører til i hennes liv, på hennes sofa. Da er det bedre med hotell. Det virker som om leiligheten hennes minner ham om at hun er et menneske, at hun har et liv som han må ta stilling til. Hotellrommene er som hvite lerreter. De ligger der og er ingen. Ikke Simon, ikke Helen, bare to kropper som etterlater avtrykket sitt i de fremmede dynene.
  De velger alltid det samme hotellet, og så sant det er mulig, det samme rommet. Et rom med grønn tapet som vender ut mot lagmannsretten. Hun pleier å se på advokatene som står ute på plassen i de svarte kappene sine og røyker sammen med vitnene. Hun pleier å gjette hva sakene gjelder, hva de forskjellige har gjort, om de har løyet i vitneboksen. Hun pleier å tenke at det finnes verre ting enn det hun bedriver, at hor ikke er straffbart på linje med voldtekt og underslag. Han pleier å ligge i sengen og røyke. Av og til spør han hvorfor hun alltid ser ut av vinduet.
  Helen trekker på skuldrene og sier:
  - Ikke for noe.
  Hun nevner ikke juryene som gestikulerer i de gjennomsiktige juryrommene eller de selvfornøyde, røykende advokatene.

Sist de forlot hotellet, gikk de sammen opp en sidegate og stoppet ved et antikvariat på hjørnet ved Ullevålsveien. Det var Helen som ville inn. Antikvariater pleide å gjøre henne rolig, og denne dagen var hun urolig.
  Det fantes musikk der også. Simon bladde rastløst gjennom platebunkene, tok opp en Dylanplate, Blood on the Tracks, den Dylan ga ut etter at han ble skilt (Helen så på det som et godt tegn), før han la den tilbake og gikk videre til bokreolene. Helen så gjennom historiebøkene, bladde formålsløst gjennom en bok med bilder fra Akerselva og industriens ungdom. Da hun så opp, stod han ved disken og betalte for noe. Helen kunne se på hele kroppsspråket hans at han ikke ville at hun skulle se hva han gjorde. De raske bevegelsene. Det kjappe blikket over skulderen.
  Hun gikk bort til disken likevel, la armen rundt skulderen hans og sa med den mykeste stemmen hun hadde: - Få se hva du har kjøpt.
  Hun brettet gråpapiret til side og oppdaget at det var en billedbok. Den kunne ikke være til datteren hans, for dette var en illustrert barnebok.
  - Det er til Elvira, sa han.
  - Er ikke Elvira for stor for den?
  - Det er en sentimental greie. Vi hadde den da Lena levde. De elsket den begge to. Jeg tror vi leste den tusen ganger. Alma kastet den. Hun orket ikke å se ...
  Han stoppet plutselig. Underleppen hans dirret lett. Helen kjente hvor glad hun var. Glad over å bli sluppet inn, over å bli fortalt noe. Selv om det åpenbart var en forsnakkelse fra hans side.
  Da han så tok pakken under armen og sa at han måtte tilbake på jobb, gikk det opp for henne hvor lite som skulle til og hvor feil det var alt sammen. Hvor latterlig det var at hun ønsket å høre om kona og døtrene hans. Helen var voksen og følte at hun burde legge en slags ansvarlighet for dagen. Hun visste godt hva hun hadde gjort, og denne gangen måtte hun ta konsekvensene av det. Hun kastet testen og emballasjen i søppelet under vasken. Så kom hun til å tenke på at Simon kanskje ikke ville tro henne når hun fortalte det. Han kunne komme til å avkreve henne bevis. Hun plukket testen opp igjen og puttet den i lomma.
  På kjøkkenet åpnet hun en flaske vin, men lot den stå da hun kom til å tenke på at hun var gravid. Mobilen til Simon var slått av. Helen ringte kanskje tjue ganger. Hendene hennes skalv.
  Hun så på vinflaska som stod urørt på kjøkkenbenken og kom til at dersom hun ikke hadde tatt testen, ville hun ha drukket den. Testen hadde hun hatt liggende ved en ren tilfeldighet, og hadde hun ikke hatt den liggende, ville hun ikke ha tatt noen graviditetstest. Hun ville ikke ha visst om barnet, og hun ville ha drukket rødvinen.
  Etter et par glass var hun litt roligere og ringte Simon igjen. Denne gangen på hjemmetelefonen siden han åpenbart ikke hadde tenkt å svare på mobilen. Det var datteren som tok telefonen. Helen kjente igjen den tynne, men likevel ru stemmen fra utallige lignende oppringninger. I løpet av det siste året var det blitt vanskeligere å skille mor fra datter, men Helen hadde lært seg å gjenkjenne den vennlige klangen hos datteren, en resonans som ikke fantes hos moren. Moren ante. Datteren ante ikke. Det utgjorde hele forskjellen.
  Helen sa som vanlig ingenting. Datteren ble også stille, de satt og voktet på hverandre i den durende tausheten der hver minste lyd eller bevegelse kunne avsløre dem. Helen kjente rødvinen lande tungt i kroppen. Det var absolutt ingen grunn til å legge på. Denne lille glipen inn i Simons verden var alt hun hadde, og mer ville det kanskje aldri bli. Hun forsøkte å plukke opp noe dagligdags i bakgrunnen. Noe som kunne gi henne en formening om hvordan livet artet seg i hjemmet til Simon, Elvira og Alma.
  Etter to minutter snakket datteren: - Nå legger jeg på, sa hun.
  Helen nikket til seg selv og la på hun også. Det var godt å avslutte på denne måten, når de var enige om det.
  Rødvinen gjorde henne plutselig dårlig. Kvalmen kom over henne som uventet regn, og hun kastet opp i kjøkkenvasken. Det minnet henne om de gangene hun som tenåring hadde drukket for mye, og hun kunne formelig høre morens stemme si at hun burde vite bedre. Helen kunne nesten kjenne kulden fra kobberfingeren til moren i nakken, og det var det som til slutt fikk henne til å grine ordentlig. Helen hadde hatet kobberfingeren helt fra den først dukket opp, men nå savnet hun følelsen av den. Hun savnet alt som minnet om morens bevisste handlinger. Selvfølgelig kunne hun fortelle henne hva som hadde skjedd. Hun kunne fortelle om Simon og hotellrommene, om barnet og om kvalmen, men det ville ikke ha noen hensikt. Moren ville bare se smilende på henne med de rennende øynene, og akkurat det ville være verre enn alt annet. Saken var at Helen syntes synd på seg selv fordi hun elsket en gift mann som mest sannsynlig aldri kom til å gå fra kona si, fordi den såkalte biologiske klokka hennes tikket, og fordi hun kanskje aldri skulle få familie og barn nettopp på grunn av denne mannen. Hun sa til venner på spøk at hun sparte penger for å kunne dra til Danmark og inseminere seg med en fremmed manns sæd. En mann med en gitt høyde og hudfarge. En mann som ikke ville ane noe om riene, smerten, fødselen eller ungen som skrek hele natten. Noen ganger sa hun at det var slik hun ville ha det og at hun for lenge siden hadde sluttet å tro på kjærligheten. - Bare se på alle som skiller seg, sa hun.

Av og til, de dagene hun var ovenpå, slo det Helen at hun absolutt burde tenke på Simons kone og datter. At hun burde sette seg inn i hvordan det føltes å bli sviktet og bedratt. Helen visste godt hva utroskap kunne gjøre med en familie.
  Da Helen var tolv, hadde moren hennes en affære. Ingen fortalte Helen det, men hun skjønte hva som foregikk lenge før moren pakket kofferten for å seile verden rundt i en liten seilbåt med en mann som var mye yngre enn henne.
  Moren hadde aldri vært glad i å reise. De reiste aldri noe sted. Ikke en gang til Danmark, til Legoland, slik absolutt alle andre gjorde.
  Men moren likte å snakke om å reise. Hun oppsøkte ofte reisebyråer og forhørte seg om priser og nye reisemål. Noen ganger var Helen med. Reisebyråene tok alltid moren på alvor, og hvorfor skulle de ikke det? Hun var en ordentlig kledd dame som snakket rolig og avbalansert. Det var ikke mulig å se på henne at hun ikke kom til å reise noe sted med det første, ikke til India, ikke til Kenya, ikke engang til Gran Canaria, så de ansatte ved reisebyråene trodde henne, og i begynnelsen trodde Helen på henne også. Hun fortalte på skolen at de skulle dra til India, Kenya eller i alle fall Gran Canaria, og det var ikke sånn at Helen løy. Hun trodde at de skulle dra.
  Moren hadde en lyrikkbok i bokhylla, og hver gang hun nærmet seg den, visste Helen at planleggingen var over, at moren ville finne seg et nytt reisemål som hun aldri ville nå, men som hun kunne drømme om. Helen visste ikke hvor boka var, eller hvem som hadde skrevet den. Hun hadde lett etter den mange ganger uten å finne den. Kanskje boka ikke var interessant overhodet, det var bare en setning der som hadde fått en avgjørende betydning for moren, som hadde holdt henne fanget innenfor Norges grenser. Setningen satte en stopper for alle drømmene hennes. Den var et lodd, et punktum, og den lød slik: Jeg har sett Akropolis, for jeg har aldri vært der.
  Da moren endelig forsvant med den yngre mannen, tok faren bladet fra munnen og kalte moren navn Helen på det tidspunktet ikke hadde drømt om at han hadde kjennskap til. Fram til da hadde foreldrene vært et slags team, tilsynelatende enige om det meste: Skulle Helen få dra på hyttetur med Jannes familie? Nei.
  Trengte Helen enda et par joggesko? Nei.
  Brukte Helen for lite tid på leksene? Ja.
  Det hadde vært dem mot henne, og på en eller annen måte hadde det vært trygt sånn. Hun hadde visst hvor hun hadde dem.
  Da moren, uventet, dro på sin første seiltur, var de ikke lenger et team. Faren sa morens navn på en ny måte, han smalt neven i soveromsdøra slik at den gikk gjennom fineren og etterlot seg et ganske sjenerende merke. Han laget en bulk i vaskemaskinen og en i kjøleskapsdøra. Også disse med bare nevene (knokene hovnet opp og Helen låste seg inn i førstehjelpsskapet på badet og fant fram sårsalve og bandasje).
  Faren var helt ute av seg i alle de ti dagene moren var borte. Og i alle de ti dagene var Helen farens fortrolige. Han fortalte henne om morens svake sider, at hun var en uforbederlig drømmer uten virkelighetsforståelse.
  Men da moren kom tilbake, opphørte fortroligheten mellom Helen og faren like brått som den hadde dukket opp.

Moren gikk i land i Fyn. Da hadde hun kastet opp så mye at det knapt nok var noe igjen av henne, og hun kunne ikke engang forestille seg å krysse et større hav enn Skagerrak. Båten la til kai på øya Tåsinge. Moren fikk et varmt bad og en nydelig frokost på hotellet, og hun og elskeren gikk en tur i Nørreskoven. Der kom de over de østvendte gravsteinene til Hedvig Jensen - også kalt Elvira Madigan - og Sixten Sparre. Hennes stein hvit, hans sort. Helen hadde ofte hørt historien om linedanseren Elvira Madigan som valgte kjærligheten til en gift mann og rømte fra sirkuset. Et par dager etter hjemkomsten hørte hun moren fortelle en venninne hvordan dette synet av gravsteinene hadde fått henne til å tenke, til å se ting i perspektiv for første gang. Hun kysset mannen hun hadde vært så lidenskapelig forelsket i, en siste gang før hun gikk tilbake til hotellet for å pakke. Hun satte seg på en buss til Svendborg og la romansen bak seg en gang for alle.
  Men det mest mystiske med morens fravær var likevel fingeren hennes. Høyre ringefinger var borte. Kuttet av på midten. Med tiden fikk hun en kobberskinne som erstatning for den tapte fingeren. Og alt ved denne kunstige fingeren ble en slags påminnelse om det som hadde foregått. Lyden av fingeren, kulden som spredte seg fra den når moren rørte Helen, selv når hun strøk henne kjærlig og varsomt. Det ble en påminnelse akkurat slik hullet i soveromsdøra eller bulken i vaskemaskinen var det. Helen var tre måneder gravid. Fortsatt hadde hun ikke fortalt Simon noe. Den rette anledningen dukket aldri opp. Simon var alltid travel eller irritabel. Helen hadde lenge tenkt på hvordan hun skulle si det. Skulle hun være glad? Skulle hun rett og slett si at hun hadde en god nyhet, benytte seg av termen «lykkelige omstendigheter»? Eller skulle hun ta en ultralyd og legge bildet av barnet inn på mobilen, sende Simon en MMS og skrive «barnet vårt»?
  Til slutt bestemte hun seg bare for å avtale et møte og deretter ta alt som det kom. Jula nærmet seg. Helen kunne ikke la være å tenke på at nyheten kunne endre noe.
  Endelig å skulle fortelle ham om barnet gjorde henne oppskjørtet. Da Simon til slutt tok telefonen, kunne hun høre på ham at det ikke passet, at hun i dette øyeblikket, som så ofte før, var en klamp om foten, at han absolutt kunne være henne foruten. Det var en følelse hun ofte hadde. Den gjorde henne nedstemt og fikk henne til å skrike. Nå skrek hun ikke, hun pustet tungt og sa så tydelig hun kunne at det var viktig, at de måtte snakke sammen.
  - Selvfølgelig. Jeg har noe å snakke med deg om også, sa Simon.
  Det kunne virke som om han også hadde ventet på skrikingen, at denne nærmest sindige oppførselen hennes var noe nytt og uventet som han ble nødt til å ta på alvor. Helen var fornøyd med seg selv.

De gikk fra Aker brygge og oppover mot Klingenberg kino. Hun forestilte seg at de var som alle andre par, at de var på vei til en kinoforestilling. Hun grep etter Simons hånd. Han trakk den brydd til seg. Han så seg rundt slik han pleide, det korte lille kastet med hodet for å forsikre seg om at ingen kunne se ham. Helen hatet den bevegelsen, den betydde at han ikke var villig til å ofre noe for henne, at det de hadde sammen, var fint så lenge ingen fikk vite noe om det.
  Det var et helt vanlig møte. Et helt vanlig møte slik de hadde artet seg i nærmere tre år. De spiste, spaserte, knullet. Alt var som vanlig, raskt og hektisk. Hun tenkte på barnet mens han holdt på. Det føltes upassende. Hun visste at det ikke var farlig, men det føltes galt likevel. Han støtte inn og ut av henne på en utålmodig måte som sa at nå fikk hun faen meg fortelle hva som var så viktig at han måtte komme her midt i arbeidstiden.
  I begynnelsen hadde hun likt dette litt raske og skitne. Det var som å være tenåring, og hun innbilte seg at de gjemte seg for foreldrene hennes. Nå likte hun det ikke lenger. Hun ville ha noe mer. Og denne dagen var Helen redd. Hun var redd, redd for at dette hektiske var begynnelsen på en slutt. Et bevis på at han var gått lei, at han ville ha det overstått. Ikke bare denne poengløse seansen på handikapptoalettet der hun stod lent over vasken til rytmen fra en dryppende kran og forsøkte å møte det vikende blikket hans i speilet, men at han var lei av alt som hadde med henne å gjøre. Han ville ha forholdet overstått. Hun var redd for det, men ville ikke konfrontere ham med det. Ingen vil være en slik kvinne som maser og bebreider. I alle fall ikke en elskerinne som har blitt fortalt av elskeren sin hvordan nettopp en slik kvinne, en masende og bebreidende kvinne, har drevet ham i armene på andre. En elskerinne skal være noe annet enn en kone, mindre krevende, og hun skal få mindre igjen for det hun gjør. Hun skal feire bursdager med venner og jul hos foreldre som ser spørrende på henne og lurer på om hun har «en spesiell venn», men aldri sammen med den hun helst ville feiret med.
  Barnet ville utgjøre en forandring på en eller annen måte. Ingen kan fortsette slik i det uendelige. Meldingen om barnet måtte bli en fortsettelse eller en slutt. Helen håpte på det første. Hun hadde ikke klart å forestille seg hva som ville skje hvis det ikke ble noen fortsettelse. Hun måtte grøsse over sin egen tankerekke, en tankerekke hun knapt ville ha tiltrodd seg selv for et par år siden. Men likevel visste hun at hun hadde rett.
  Det verste var likevel at Simon visste. Han visste at hun visste, men det Helen skulle fortelle ham, ville forandre alt. Det skulle ta pusten fra ham og forskyve hierarkiet fullstendig.
  Helen dro på seg buksene og tenkte at hvis han forsvinner nå, hvis han simpelthen blir borte, vil historien vår dø med ham. Det eneste som vil være igjen, er påstandene om at de elsket hverandre, at de møtte hverandre i all hemmelighet, at de elsket på hoteller og kysset på gata. Påstander og et barn som ikke hadde noen far. De stod der på fortauet. Hun kunne ikke finne de rette ordene, og før hun fikk sagt noe, kysset han henne. Et slikt raskt kyss han av og til ga henne, og det var midt i dette raske kysset at hun hørte en skjærende plystring. Det var som om denne plystrelyden betydde noe for ham, hentet ham tilbake til noe han ikke burde ha forlatt. Helen kunne kjenne restene av sæden hans renne ut av seg og fikk en fornemmelse av at det var siste gang de stod sånn, tett sammen på et fortau. Aller siste gang, tenkte Helen. Lyden var der igjen, som en skjærende sirene.
  Han dyttet henne vekk og løp ut i veien som om det var nøkken som ville dra ham ned til underverdenen. Så kom bilen. Alt skjedde fort, og Helen forstod fortsatt ikke hvorfor han hadde løpt, hvor lyden kom fra, hva den betydde for ham.
  Hun visste heller ikke hvem som hadde ringt til ambulansen eller politiet, men noen hadde ringt, for de kom. Hun stod bare der på fortauet og fikk ikke puste. Hun ønsket at hun hadde vært som ambulansepersonellet. De visste hva de skulle gjøre. De knelte ved siden av ham, ordnet alt raskt og effektivt.
  Hun lot Simon ligge igjen på asfalten, hun lot ham bli lastet inn i sykebilen, alene. Uten videre snudde Helen ryggen til og gikk. Hun visste ikke om hun tenkte at dette var den korrekte måten å oppføre seg på, men de ville gå gjennom lommene i frakken hans, de ville finne alt, adresse og personnummer. De ville ringe kona hans og fortelle hva som hadde hendt med rolige, faste stemmer, på samme måte som de alltid overbrakte slike beskjeder.
  Først da ambulansen kjørte av gårde med ulende sirener, begynte Helen å gå tilbake igjen. Hun forsøkte å se ut som om hendelsen ikke angikk henne. Og gjorde den egentlig det? Hva visste hun egentlig om det som var skjedd? Han hadde løpt ut i veien. Helt plutselig. Det var ikke noe hun hadde sagt eller gjort. Han hadde bare løpt ut i veien. Mer var det ikke å si. Det som skjedde hadde ikke hatt noe med henne å gjøre. Som nesten alt annet i Simons liv hadde heller ikke dette noe med henne å gjøre.
  Hun snudde likevel og gikk tilbake. To politimenn stod utenfor kinoen og snakket med vitnene om hva som hadde skjedd. Begge var i uniform og yngre enn henne. Bare guttunger. De intervjuet to eldre menn som pekte og veivet oppglødd med armene. De hadde mye å fortelle. Det var tydelig. Helen lurte på hvordan de kunne ha så mye å si om en hendelse som hun ikke kunne finne ord for.

Kvinnen som hadde kjørt på Simon, satt inne i en politibil med et teppe rundt seg. Kroppen hennes ristet og en politimann holdt rundt henne. Det var en veldig vakker ung kvinne og det var ikke hennes feil. Det var bare slikt som skjedde.