Arne Svingen

Pøbelkomiteen

The following is a true story, only the names have been changed to protect the guilty

(«Ain’t No Fun (Waiting Around To Be A Millionaire)»)

Tøyen, sommer 2005
Natt, plaskregn

Det er bare en SMS. Når jeg søker på eieren av nummeret, kommer Steinar Grimstad opp. Så ekstreme sammentreff skjer ikke. Det er min Steinar Grimstad. Han som har gjort alt. Han som ble landskjent. Han som ikke eksisterer. Han skriver kun fire ord: Kom dit du veit.

Min verden begynte et sted jeg ikke skal tilbake til. Så jeg legger meg. Men alt jeg tenker på, er Vidar, han som hele tiden sitter i skyggene, nå kanskje mer enn noen gang. Tenk om han vil ha meg dit?

Jeg har notert lenge, bakpå kvitteringer, i notisbøker, på sammenbrettete ark, det meste flyter et sted på skrivebordet mitt. Minnene har blitt sterkere i det siste, notatene er flere, gule post-it-lapper på veggen, bunken med avisutklipp. Kanskje jeg har ventet på dette øyeblikket? Er dette sparket jeg trenger? Jeg står opp, henter pappvinen i kjøkkenskapet og fyller glasset. En kort stund ser jeg ut i rommet og venter på at alt skal glippe, men ingenting forsvinner.

Det finnes en begynnelse, og jeg tror jeg kan oppspore den.

Digre dråper eksploderer som skarptrommeslag mot blokkvinduet. Jeg ser inn i et tomt Word-dokument, venter, tenker, drikker og reiser tilbake i tid. Minnene er fotografiske, det er super-8-filmer med lyd, det er mange av dem.

Jeg henter mobilen, leter opp tekstmeldingen og slår nummeret, men mobilen i andre enden er slått av. Hva annet hadde jeg forventet? Jeg setter meg foran PC-en igjen, skimter avisbildet av løperdronningen på oppslagstavlen, ser på veggen med CD-rygger, rommet med for få møbler, og tilbake på den hvite skjermen som lyser opp i natta. Denne gangen handler det om oss og et sted jeg ikke har hatt lyst til å dra tilbake til. Det finnes bare et soundtrack til dette arbeidet. Jeg stapper plata inn i gapet på CD-spilleren og skrur opp volumet. Riffet går i A.

Det skjer noe på skjermen. Ordene i dokumentet er gamle venner, og de formerer seg raskt. Jeg tar en stor slurk vin og fyller på igjen.

Pøbelkomiteen ble født på mange kanter av landet, i Bergen, Trondheim, Sunndalsøra og én på gulvet i en Amazon på E18 utenfor Arendal. Bare én ble født i Oslo, og han ble tatt imot av katolske nonner på Vor Frue Hospital i hjertet av hovedstaden. Det var meg.

Kjernen ga seg selv. Gutta i den ytre sirkelen kom og gikk etter som de fikk portforbud hjemme eller fedrene ble omstasjonert. Det er seks sentrale medlemmer som må introduseres.

I motsetning til tradisjonelle guttegjenger manglet vi den karismatiske lederfiguren. Espen hadde et snev av denne sjefsauraen, ikke fordi han hadde noen overdreven trang til å styre oss, men vi lyttet til forslagene hans. Eventyreren Espen hadde dessuten et mot som vi alle misunte. Under epleslangraid var han førstemann opp i treet og sistemann ned, gjerne med den halsende huseieren millimeter unna grepet i jakkeryggen. Men han hadde en egen evne til å åle seg unna i kinkige øyeblikk, og ble aldri tatt for noe før han plutselig satt i klisteret som voksen.

Hans ett år yngre bror, Geir, var atskillig større i kjeften, men hadde sjelden handlingene til å følge opp ordene. Ideene svulmet på en god dag, og han var kilden til mange påfunn, men var sjelden den som satte dem ut i livet. Han hadde Groruds beste skuddbein, men lot det forfalle da han grodde bydelens lengste hår.

Edgar hadde musklene. Egentlig hadde han spjælingens midje og for lange armer, men var den urokkelige pålen i alle neveoppgjør og hadde en høyresuser som de snakket om på andre siden av byen. Dessuten var han praktisk og usedvanlig fåmælt, og vi mistenkte ham lenge for å være særdeles lat.

Rune var egentlig et mysterium. Selv om vi alle mente å forstå ham på en eller annen måte, framstår han i dag som egget vi aldri fikk høl på. Han fikk oss til å råflire uten å være klovn, bare tørre, etter hvert kyniske replikker som satte situasjonen på plass. Vi regnet ham som uoffisiell verdensmester i luftgitar, og skjønte aldri hvorfor jentene skottet i hans retning. Han hadde de strengeste foreldrene, vi misunte ham ikke bordbønn, sittetvang på do og husarbeidsplikter som utfordret Barnekonvensjonen.

Og så var det Vidar, av en eller annen grunn handler altfor mye om Vidar. Han hadde kunnskaper som ingen av oss andre så nytten av før pøbelideene tørket ut og Vidar kunne forklare hvordan verden egentlig var skrudd sammen. Han hadde dårlig utviklet ballteknikk og manglet fullstendig musikalitet og rytme. Alle likte Vidar, og Vidar gjorde aldri forskjell på noen. Rart at så snille mennesker kan gjøre så slemme ting.

I tillegg var det meg. Siden det er vanskelig å beskrive seg selv på en troverdig måte, velger jeg å si så lite som mulig. At jeg hadde hemmeligheter, skulle komme som en overraskelse for meg også. At jeg hadde skjulte talenter likeså.

Jeg kan skimte hele Pøbelkomiteen nå, seks gutter som utfordret hverdagen. Uflidde unger som halset brølende gjennom de viktigste årene i livet. Særlig Vidar ser jeg klart og tydelig, som om han skulle våke over skrivebordet mitt.

Mora pleide å klippe Vidar én gang i halvåret. En gulag-sveis som deretter fikk vokse til flisete tupper hang ned i øynene. På alle bilder er Vidar tidløs, alle vi andre var ofre for styla moteblaff og en etter hvert altoppslukende, hårdominert musikkinteresse. Ifølge det tabloidsvære fotoet som avisene trykket, har Vidar den fangekorte varianten, med en antydning til barmark langs issen. Etterlysningsbilder av forbrytere har ofte noe hardt over seg, et uttrykksløst ansikt mot en nøytral bakgrunn, men dette var tatt i en møblert stue. Vidar kjente fotografen og oste ikke av levd liv eller autoritetsforakt.

I en sosial sammenheng for ikke lenge siden kom jeg til å nevne at jeg kjente Vidar, og en dame undret om jeg virkelig trodde at han kunne utført et pengetransportran aleine og henrettet en av vekterne. «Vidar er ingen drapsmann,» utbasunerte jeg til alle som kunne høre, men likevel tror jeg at han har gjort det. Hvorfor skulle han ellers hoppe på første fly og tilsynelatende forsvinne fra jordens overflate? Iblant kan jeg visualisere ham på en strand i Brasil, håret er endelig blitt langt, skjegget vokser, eller i en liten indisk landsby, et fremmedelement som sakte, men sikkert blir en del av omgivelsene. Kanskje han er i en uoversiktlig storby, Mexico City eller Kairo, muligens har han funnet gjestfrie folk i den vietnamesiske jungel eller …

Vidar var aldri den som reiste. Han har det ikke i blodet. Det ble noen sydenturer. Men jeg ser ikke Vidar med ryggsekken drive formålsløst fra land til land, ta seg småjobber, holde en lav profil. Dessuten sjekker jeg mobilen. Det er ikke kommet flere SMS-er.

Jeg kikker på regnvannet som kravler ned ruta, og ser speilbildet av meg selv i slåbrok, håret til alle kanter, uflidd skjegg. Jeg nipper til glasset med Amigo og gnir meg i øynene, men jeg er ikke trøtt, bare engstelig for at jeg ikke har tålmodighet til å gjennomføre dette.

Egentlig var Vidar bestekameraten min, selv om vi aldri rangerte hverandre på den måten.

– Ikke nå, sa Vidar da jeg stakk innom jobben hans for et år siden. Jeg skravlet til han spurte hva jeg egentlig ville. Jeg ville jo fortelle alt. Men jeg fortalte ham ikke hvorfor Marianne endelig hadde dratt fra ham, sa bare noe om at han kunne ringe om han trengte noen å snakke med. Jeg kunne sagt at hun burde reist for lenge siden. At hun kom på døra mi, og at hun hadde vært der før. Jeg kunne fortalt at jeg ikke lot henne pakke ut kofferten. Jeg kunne sagt at jeg satte en grense. Men det var en utydelig strek. Vi er kjærester nå. Slik vi egentlig har vært lenge, også før hun forlot Vidar. Jeg ville si det. Jeg kunne til og med rettferdiggjort det med slaget hans, selv om det er lenge siden. Merkelig nok knuget ikke angeren slik den pleier, da jeg gikk hjemover, selv om jeg forsøkte å lokalisere den.

Som barn ser man alt. Man skjønner det bare ikke selv. Seinere forkludrer livet alt: opplevelsene, kunnskapen, følelsene, og alt skrus ut av fokus. Noen påstår at oppveksten gjør oss til dem vi er, men for meg gjør oppveksten at jeg ikke forstår hvem jeg har blitt. Jeg har forsøkt å reise tilbake, men det har alltid kommet noe i veien.

Men i natt ser jeg klart. Det skjer noe nå.

In the beginning

(«Let there Be Rock»)

I 1972 ble det funnet en bjerkestamme på Grorud, bare fire meter ned i jorda. Den ble karbontestet til å være 8 300 år gammel. I de tider gikk det et gedigent leirras på Stovner, og tjuefem millioner kubikkmeter masse feide ut Groruddalen og stoppet mot en morenerygg på Alfaset. Tusen år tidligere gikk fjorden helt opp til Grorud T-banestasjon, men det var raset som skapte landskapet slik det kan nytes fra toppen av Jernbanefjellet.

Da de første beboerne i steinalderen lagde sine økser av grønn groruditt, skuet de utover tette skoger. Siden spratt det opp en og annen gård i landskapet, men helt fram til midten av 1800-tallet var Grorud det perifere bondelandet. I seinmiddelalderen eide kirken de fleste gårdene, mange ervervet fra odelsbønder mot at det skulle leses sjelemesser over giveren etter dennes død. Hovedveien nordover gikk gjennom Groruddalen, og det var grunneiers ansvar at veien var så bred at en rytter med spyd på tvers av hesten skulle kunne ri fram uten at spydet rørte ved busker og trær. Etter reformasjonen i 1536 ble den katolske kirkes jordegods fordelt, og siden så godt som all jord var eid av kirken i Aker len, førte dette til forandringer på Grorud. Oslobrannen i 1624 gjorde at bygrensene ble utvidet og Grorud ble innlemmet. Det ble opprettet en hvile- og skjenkestue på Grorud, mang en nese ble knekt i fylleslagsmålene, og røverne som lurte i skogene, forsynte seg ofte av vognene til fordrukne bønder på vei til handelsmarkedet. Landets første jernbane ble åpnet i 1854 og gikk mellom Christiania og Eidsvoll. Man plasserte en stasjon på Grorud, og noen gikk til og med av, for det var jobb å få i steinbruddene for staute karer, mens kvinnene fikk arbeid i de nye tekstilfabrikkene. Og et halvt århundre seinere bodde det nesten 6 000 mennesker i Groruddalen, ikke all verden i forhold til de 120 000 som bor der i dag, men du kunne faktisk støte på naboer om du red langs Trondhjemske Kongevei. Kristiania Vaabenøvelsesforening avholdt skiløbermøte i skrenten over Grorudveien, og rundt århundreskiftet besluttet man å bygge en kirke av Grorudgranitt med plass til 900 tilhørere vis-à-vis Grorud skole. Utover 1900-tallet fikk industrien overta noen av jordene, og Grorud høyere almenskole ble åpnet i 1938 på nedre Grorud, en skole så moderne at stipendiater og skolekomiteer fra hele Norden kom på besøk. Etter 2. verdenskrig fant man ut at den raskt økende bybefolkningen kunne plasseres i hovedstadens utkanter og bli landets tettest befolkede forsteder. På Grorud dryppet det til og med svensk nødhjelp etter fem års okkupasjon: På Vestbysletta ble det satt opp tjuefem såkalte svenskehus i et åttetall ved skolen, som etter hvert ble omdøpt til Groruddalen Ungdomsskole, og snart flyttet forplantningsdyktige familier inn i tomannsboliger med hageflekk og garasjeanlegg, klare til å bygge landet.

En generasjon seinere skulle et nytt kull unge barnefamilier flytte inn i rekkehus oppi åsene over svenskehusene. Det verden kjenner som The Summer of Love, ble døpt Snekkersommeren på Grorud. Værbitte menn med verktøybelter slo sammen brunbeisa kasser som de støpte inn i skrentene. Nedre Grorud ble forvandlet til en idyll for småbarnsfamilier og tiltrakk seg arbeidere, leger, lærere, kunstnere og revolusjonære. Ingen typisk drabantby dominert av tietasjers betongkolosser, mer by og land hand i hand, pseudo-arbeiderklasse med borettslagsmedlemskap og rosévin til middag. Et besynderlig sammentreff gjorde at nesten alle mødrene fødte guttebarn på slutten av 60-tallet. Omtrent da jeg stabbet mine første skritt, oppdaget jeg dette mylderet av jevnaldrende som tøt ut av døråpninger. Det tok ikke lange tiden før vi satt i samme sandkasse. Det begynte med bilkollisjoner og fortsatte som voldsomme skuddvekslinger mellom politi og røvere, før vi avrundet med fotball på grusbanen. Så fort vi torde vandre utenfor mammaradius, søkte gutta seg opp i Jernbanefjellet, eller Jernisen, som fjellet ble hetende blant de innvidde. I starten en skjermet lekeplass full av prøvelser og dødsfeller, men etter hvert så vi på det som Groruds yttergrense, vårt utkikkspunkt mot verden. Det var her alt skjedde.

Ingen av oss skjønte hvilken historisk hendelse vi var med på den dagen Pøbelkomiteen ble stiftet. De involverte strides om stiftelsesdatoen, men det var en gang på høsten, nærmere leggetid, og det begynte å bli surt ute. Vi var på vei ut av den uskyldigste barndom og hadde absolutt ingenting å finne på.

– Er det ikke på tide at vi hæpper hos Stripfat? spurte Geir.

Stripfat var forkortelsen for strippefattigdommen, et klengenavn som kom av nabofamiliens mange påsydde bukselapper og at vi hadde sett mora kliss naken i vinduet med jungelmus og hengebrød. Far Stripfat var en buldrestemme med uregjerlig hårvekst i ansiktet, visstnok ikke ulik en tegning av Den avskyelige snømannen som Vidar hadde sett i Vi Menn. Derfor var det nervøse hender som festet hæppetråden til vindushaspen før vi kastet oss bak buskene og rykket først forsiktig, etter hvert hardt og rytmisk, så haspen klirret mot vinduet.

– Jeg spyr hvis mora kommer løpende med hele dashbordet ute, sa Rune.

Det var blitt min tur til å nappe. Siden klirrelydene var blitt svakere, røsket jeg ekstra i sytråden. Det sakk i meg da jeg satt med en trådkrøll i hånda. Glapp hæppen, måtte synderen snike seg tilbake og feste tråden på nytt. Å returnere til åstedet var forbundet med akutt fare, vi hadde allerede lagd en del støy. Jeg ålte meg lydløst opp gresstoppen for å komme inn på verandaplatået. Der så jeg et par slitte Ecco-sko. Med eieren oppi. Herr Stripfat sto klar med kjøttøksa. Nå så jeg aldri øksa, men naturlig nok var det den jeg la ut om til de andre etterpå. Han var ilter som en yeti og brølte først noen kryptiske besvergelser, men rakk verken å slå eller snitte ørene mine før jeg snudde og sprang så fartstårene sprutet. De andre var allerede langt inne på de hemmelige stier.

– Pøbler! Kommunistyngel! Komitéføde! var noen av ropene som ljomet etter oss.

Tidligere hadde han fortalt oss om den røde fare og militærnektere, han uttalte «sosialisme» med samme avsky som «syfilis» og kalte napalm «gyllent regn». Rart å høre sånt fra en fyr som kunne labbet ned fra en asiatisk fjellkjede, og som hadde barten til Stalin, men vi hørte sjelden særlig godt etter, bare så hvordan munnen var innkapslet av skittenbrun skjeggvekst, og at spredte krøllehår grodde oppover langs kinnene hans. Hvis han gikk over T-baneristene i New York, kunne skjegget blåse opp i øynene på ham, mente Rune.

– Komitéføde, kan man spise det? spurte Geir da vi stanset godt inne i skogen, ved foten av fjellet.

– Jeg tror det er kommunistyngel som er blitt voksne, mente Rune.

– Vi burde ha en sånn derre komité, sa Espen.

– Kommunistkomité? spurte Rune vantro.

– Nei, pøbelkomité.

Det ble et sånt øyeblikk da alle skjønte at Espen hadde satt navn på det vi manglet. Før hadde pøbelstrekene foregått etter innfallsmetoden, ustrukturert og metodeløst, bare en intens latter som gjorde dagene kortere. Nå så vi plutselig konturene av en større plan for barneårene våre: En systematisert struktur for maksimal utnyttelse av all fritid. Greit, vi så kanskje ikke framtida så klart, men vi gjenkjente en god idé når vi hørte den, og Espen trengte ikke utbrodere, vi bare grunnla komiteen og vedtok at verden fra og med da ble hakket mer eventyrlig (Komitémøte nr. 1: Grunnlegging). Vi var blitt livstidsmedlemmer av en komité, og kokte sammen ideer om hvordan vi skulle stå sammen mot Stripfats hevn, en vendetta han sikkert allerede hadde planlagt. Etterpå sneik vi oss ut i åpent lende, unngikk rekkehuset til Stripfat, og gikk på slang hos Beinrangelet til han kom haltende og hyttet med neven.

Med genserne fulle av glassepler gikk vi skråstien opp langs ryggen på Jernbanefjellet og så utover lysspillet i dalen: røde baklykter bortover Østre Aker motorvei, glorete industrineon og tusenvis av opplyste vinduskvadrater. Månen lå på rygg, og en arktisk kveldsbris rusket oss i de lange luggene. Vi visste ennå ikke hva vi hadde startet, og fornøyde feiret vi med søte epler uten å tenke på klokka, sittende i den samme sirkelen av steiner på kanten av fjellet som skulle bli åstedet for komitémøter med både polsk riksdag og liberale utbrytergrupper, resolusjoner og krangling, desperate hastevedtak og lavmælte diskusjoner til langt på natt. Jernbanefjellet ble vårt storting, dette åpne, samtidig tilbaketrukkete friarealet som ellers bare ble benyttet av hundeluftere og folk som skulle kvitte seg med stjålne biler.

Jernbanefjellet var et gammelt steinbrudd der man tok ut grorudgranitt, 250 millioner år gammel nordmarkitt, som ble lastet direkte i togvognene som sto på skinner helt inntil foten av fjellet. For hundre år siden gikk gutta rett fra skolebenken og til slegge, feisel og bor i steinbruddene, og sakte opparbeidet man seg træler, teknikk og muskler til å takle et arbeid som fikk gruvearbeidere til å se ut som puslinger. Man måtte begynne tidlig, for en voksen mann ble fort for stiv i kroppen til å komme inn i arbeidet. Fremmedarbeidere kom fra så langt borte som Sverige for å jobbe på Grorud, og gamle slekter ble snart utvannet med svenskeblod etter noen kvelder pols og hambo på Hoggerdansen. Interessen for grorudgranitt dalte med betongens popularitet, og da steinhoggerne pakket sleggene, etterlot de seg en perfekt steinrøys uten foreldreinnsyn. De mange sprengningene hadde skapt kløfter i fjellet, steinblokker på mange tonn lå bare og ventet på unge karer med spett som ville forandre landskapet.

Vi hadde lagd en klubb som skulle definere oppveksten vår, gjøre oss annerledes enn alle andre og bygge hverandre opp til dem vi er i dag. På godt, og særlig nå, på fortærende vondt. Alt vi foretok oss, skjedde gjennom Pøbelkomiteen, som om dette organet satte agendaen for oppveksten, med en idé om at vi ville oppnå store ting her i livet bare vi holdt sammen.

Der og da spiste vi glassepler til det buldret i magen, og etterpå var det blitt så mørkt at vi måtte spurte stien ned av frykt for at noen skulle ligge på lur. Jeg hadde plassert meg midt i rekka som løp ned tråkket. Vi kunne veien i blinde, vi kjente hver krik, fordypning og snirkel. Da vi andpustne sprang ut i lyset fra gatelyktene, manglet Vidar. Hjertet mitt pumpet gjennom kroppen. Vi ropte navnet hans. Ikke noe svar.

– Han løp jo rett bak meg, sa jeg stressa.

– Jeg syntes jeg hørte et skrik, påsto Espen.

– Og jeg løp forbi en svær skygge, slo Geir fast.

– Han hadde en kjøttøks, sa jeg for ikke å være utenfor.

– Hvis vi går inn igjen, kommer han til å ta vårs én etter én, sa Geir med bevrende stemme.

Vi ble stående og lytte etter dødsskrik, men alt vi hørte, var brusingen i tretoppene. I starten var vi en handlingslammet kvintett med hevete skuldre og nervøse rykninger, helt til det sto klart for oss at drapet på Vidar måtte hevnes og vi måtte slå nådeløst til.

– Vi stikker høl på bildekka til Stripfat, sa Espen.

– Og vi sprenger postkassa hans, la jeg til.

Arbeidsoppgavene ble fordelt og kommandolinjene besatt, vi giret hverandre opp i frenetisk opphisselse, men før vi rakk å aktivisere hevnen, kom Vidar tumlende ut av skogen.

– Snubla, sa han og haltet lett.

– Regna med det, var det en som mumlet.

Og så dro vi hjem.