Kjell Arild Pollestad

Peters svar

Kjell Arild Pollestad

Peters svar

Kristendom for dannede hedninger
og lunkne kristne

Til minne om
Pave Johannes Paul den Store
MCMXX – MMV

FORORD

Selv om alt i denne boken handler om kristendom, gir den ingen fullstendig eller systematisk innføring i kristendommen. Prester og teologer er med rette eller urette blitt beskyldt for å svare på spørsmål ingen stiller. De taler om ’frelsen’ eller ’syndsforlatelsen’ til mennesker som hverken føler noe akutt behov for å bli ’frelst’ eller noen trang til å motta syndsforlatelse. Dermed blir budskapet for folk flest en slags hellig lyd som de for tradisjonens skyld holder ut når det er jul, og ellers i året ved bryllup og begravelse. I et samfunn under avkristning er kirkebenkene for mange blitt et sted for den uvirkelighetsfølelsen som oppstår når de som er innenfor, taler til dem som er utenfor, som om også de var innenfor. De taler et språk som forutsetter tro, slik det selvsagt skal tales i kirkens rom. Gudstjenester er for de troende. Men når de ikke-troende av familiære eller sosiale grunner er til stede, ville det motvirke deres fremmedfølelse om denne forutsetningen i utgangspunktet ble klarlagt.

Denne boken henvender seg først og fremst til de utenforstående, til de tvilende og vantro, ikke som noe direkte forsøk på å hale dem innenfor, men for å gi dem en saklig omvisning i den troens katedral hvor de fleste europeere hadde et åndelig hjem helt til for et par generasjoner siden. Den europeiske sivilisasjon har som kjent to hovedkilder, arven fra Aten og arven fra Jerusalem; disse to rike kildene fløt sammen i Roma og ble selve fundamentet for den gamle europeiske kristenhet, som vi nå opplever restene av. For å forstå vår egen historie, for virkelig å fatte de fleste århundrers europeiske billedkunst, musikk og litteratur, er et kjennskap til den kristne tro og tradisjon helt nødvendig. Velger vi uvitenheten, står vi som europeere uten forbindelse med våre røtter. Da blir vi turister i våre egne katedraler, som på mange allerede virker like fjerne og utilgjengelige som Østens pagoder. «Dannede» kaller jeg de «hedninger» som har forstand til å beklage en slik uvitenhet. Begrepet ’hedning’ er her brukt i sin gjengse, folkelige betydning. Når noen idag sier: «Jeg er hedning», betyr det ikke at de tror på «andre guder», eller at de er udøpt, men at de ikke har noen religiøs tro. Når det gjelder spørsmålet om hvem som er de «lunkne kristne», sier jeg med Paulus: Her får enhver svare for seg selv.

Hensikten med de følgende sider er å gi et så saklig, objektivt og enkelt svar som mulig på noen av de spørsmålene jeg i snart tredve år som prest har fått, oftest i særdeles hyggelig omgang med moderne, intelligente «hedninger». Det er ikke gjort noe forsøk på å være up to date, tvert imot, det er forhåpentlig hele tiden that good old time religion som kommer til uttrykk, og ikke de mer markedstilpassede varianter. Jeg har hentet svarene fra «Peters» kristendom, selve kristendommens main stream gjennom århundrene, og den er her i dialog med en ung, vantro europeer som jeg i all enkelhet og med adskillig sympati har kalt Hedning. Han er nok mer høvisk i sin tale enn en gjennomsnitts nordmann av sin generasjon, men desto mer uhøvisk i sine seder. Den forfatteren jeg står i størst gjeld til når det gjelder de petrinske svar, er Joseph Ratzinger, som selv ble «Peter» i 2005, under navnet Benedikt 16. Særlig nytte har jeg hatt av hans Einführung in das Christentum. (Boken finnes i utmerket norsk oversettelse av Gunnar Wicklund-Hansen: «Innføring i kristendommen», St.Olav forlag 1993.) Siden min bok ikke er noen fagbok, og dessuten skrevet i Paris, har jeg ikke villet bebyrde leseren med referanser til kilder som finnes i vårt klosterbibliotek, men neppe innen leserens rekkevidde. Av samme grunn har jeg latt være å skrive henvisninger etter bibelsitatene, da tall etter min mening virker forurensende på enhver prosa. Jeg tillater meg dessuten å anta at hverken de hedenske eller de lunkne vil lese boken med Bibelen på knærne.

Sankt Jakobsklosteret i Paris,

Påsken 2007.

Kjell Arild Pollestad

INNHOLD

En moderne hedning

En forhenværende fisker

Hvordan oppstår religion?

Hva er egentlig kjærlighet?

Har fornuften noe med troen å gjøre?

Hvordan er det mulig å vite noe om gud?

Hva menes med ’synd’?

Hvorfor er kirken mot sex?

Hvordan kan bibelen kalles ’guds ord’?

Har gud skapt verden?

Hvordan kan gud samtidig være én og tre?

Hva er meningen med korset?

Har kristendommen noen fremtid?

EN MODERNE HEDNING

hedning: Jeg er en ung europeer og kaller meg hedning enda jeg ble døpt som barn. Mine foreldre bar meg til en seremoni som heller ikke for dem hadde noen dypere mening enn en respekt for tradisjonene og en frykt for hva mine bestemødre ville si om de lot være. Jeg fikk en god utdannelse, men bortsett fra en årlig tilbakevendende og vag religiøs sentimentalitet ved juletider, med engler og krybber og tørre småkaker, var religionen så godt som fraværende under min oppvekst. Når jeg unntar lyden av kirkeklokker, som av en eller annen uforklarlig grunn alltid har gjort inntrykk på meg, er jeg aldri blitt grepet av de uttrykk for religion som jeg hovedsakelig har møtt som tilstedeværende ved brylluper og begravelser, det vil si ved begivenheter hvor man gjerne forestiller seg at den religiøse mottagelighet er særlig skjerpet. Jeg fikk hver gang inntrykk av å være trådt inn i en verden hvor jeg ikke hørte hjemme, og dette gav meg sant å si noe av den beroligende følelsen som kan komme over meg når jeg står overfor en sykdom jeg selv ikke lider av. Det er kanskje litt brutalt uttrykt, men slik går det vel de fleste i møte med medmenneskers lidelser i en eller annen form: Sammen med medlidenheten, som kan være ekte nok, melder det seg gjerne en følelse av lettelse over at den annens lidelse ikke er min. Eller som Tolstoj forteller da funksjonæren Ivan Iljitsj var død og hans kolleger og bekjente var på vei opp trappen til hans dør for å kondolere enken: Selv om de alle forsøkte å iføre seg det sorgens ansiktsuttrykk som anledningen innbød til, hadde de vanskelig for å skjule «den følelsen av glede over at det var han som var død, og ikke jeg».

Jeg verdsetter en slik ærlighet. Enhver er seg selv nærmest. Vi bør ikke forsøke å gjøre oss bedre enn vi er. De religiøse eller såkalt «troende» mennesker jeg har møtt, har ikke sjelden gitt meg et pinlig inntrykk av at de ville være bedre enn meg og at mitt liv først ville bli fullverdig om jeg ble som dem. Jeg trives ikke med slike mennesker. Det finnes heller ikke så mange av dem lenger, i hvert fall ikke der hvor jeg vanker, selv om religionen har vist seg mer seiglivet enn opplyste mennesker spådde for hundre år siden.

Islams utbredelse er i så henseende urovekkende; alene ved sin fruktbarhet er jo muslimene i ferd med å gi sin religion en stadig større plass i Europa, samtidig som hærskarer av imamer sørger for å hermetisere den primitive religiøse tankegangen hos såvel annen som tredje generasjons innvandrere. De vil gjerne ha del i vår velferd, men de lærer å forakte vårt tolerante, liberale demokrati, som i sin tid sørget for at de ble mottatt. De spekulerer i at vi ikke kan forsvare oss uten å bryte med våre egne frihets- og toleranseidealer, og kaller oss «rasister» straks de møtes med den minste restriksjon i sin kulturelle og religiøse utfoldelse. Det faller av og til over meg en frykt for hva som kan skje i fremtiden. Skal det gå oss som det i sin tid gikk med det kristne Nord-Afrika? Blir fremtidens Europa muslimsk slik det gamle Romerriket i sin tid ble kristent? Historien er i så måte til liten beroligelse; den er tvertimot rik på vitnesbyrd om grunnleggende kulturelle omveltninger, eller «sedskifte», som de gamle islendingene kalte overgangen fra norrønt hedenskap til kristendom for tusen år siden.

I all stillhet har vi forresten lenge vært midt i en slik omveltning. Jeg tenker på den såkalte avkristningen; på tankens plan begynte den allerede med Descartes, men først i de senere generasjoner er dens ytringer blitt så kraftige og entydige at det gir mening å tale om et «sedskifte». Den gamle kristenheten er under avvikling, og eksisterer for de fleste bare i tilvante forestillinger og skikker, som for eksempel at mine foreldre lot sin sønn bli døpt for 31 år siden. Min søsters barn er udøpte; selv er hun ikke engang gift, hverken kirkelig eller borgerlig. «De fleste skiller seg uansett,» sier hun, og statistikken er i ferd med å gi henne rett. Når sant skal sies, er statistikken i praksis blitt hevet opp til en posisjon som tidligere tilkom religionen; den er blitt en moralsk veiviser. Det som opprinnelig var ansett som galt, blir riktig hvis bare mange nok gjør det.

Jeg burde jo egentlig være tilfreds med en slik utvikling, som jo gir oss stadig større individuell frihet, men jeg må innrømme at jeg overfor alle disse motstridende tendensene i samtiden ikke bare føler meg usikker; jeg merker en indre uro som forbauser meg selv. Det skyldes muligens at jeg er i en alder hvor jeg snart kan regne med å stifte familie og komme i en stilling hvor jeg får ansvar for andre enn meg og mitt. Mine foreldre hadde det lettere. De hadde overtatt fra sine foreldre noen forholdsvis klare forestillinger om hvordan man skulle innrette seg i livet, om hva som var riktig og hva som var galt, og selv om de i ungdommen gjorde opprør mot alle disse nedarvede mønstrene og «fordommene», lå det i selve opprøret et uttrykk for at de hadde vekt og betydning i deres liv. Men tradisjonen opphørte med mine foreldre. Jeg fikk ingenting overlevert, og har ikke engang noe jeg kan gjøre opprør mot; det måtte i så fall være meg selv, mine egne innfall og lyster, som jeg bestandig er blitt oppmuntret til å følge. Jeg har selvsagt fått med meg noen svevende hentydninger om å vise hensyn, om menneskeretter og menneskeverd, men jeg ser jo med egne øyne at det ikke er dette det kommer an på. Lengst frem og høyest opp kommer de som bare tar hensyn til seg selv. Menneskeverdet er ikke noe absolutt; det tiltar med årene, og kommer til full utfoldelse først når et menneske er i arbeid og tjener penger. Barnas behov for stabilitet og faste rammer må stadig vike for foreldrenes lykkejakt, og med årene avtar menneskeverdet i en slik grad at de syke og gamle som ikke kan klare seg selv, nesten ikke har noe igjen. Det arbeides med lovforslag om at de skal få tillatelse til å be om å bli avlivet. Gjennomførelsen venter på klarsignal fra gallupen og statistikken. I Nederland finnes det allerede leger som har som fast oppgave å avlive syke mennesker.

Går det en grense noe sted? Hvem skal i så fall trekke den opp og sørge for å stanse dem som vil overskride den? Hvem skal si fra når det menneskelige slutter og det umenneskelige begynner? De advarende røstene blir sjelden lyttet til før det er for sent. Lærer ikke historien oss dessuten at når ett barbari er overvunnet, oppstår det gjerne et nytt? Kjetterbålene var knapt sluknet før heksebålene ble tent. Har den sunne fornuft noen sjanse i en verden som mer og mer splittes mellom «fundamentalister» og barrikadestormere, mellom mennesker som frykter alt nytt og mennesker som hater alt gammelt? Vil det ikke tvert imot oppstå en slags motsetningens dynamikk som vil drive oss mot stadig nye absurditeter? Er vi på vei mot et punkt hvor vi blir nødt til å «gjenoppfinne» ’Gud’ som en metafysisk nødvendighet for å redde ’Mennesket’? Eller sagt med andre ord: Kan mennesket i det lange løp ikke leve uten en form for forpliktende gudstro?

Så langt var jeg kommet i min uro da jeg på en turistreise besøkte kunstgalleriet Bellas Artes i Sevilla. Det var av en så menneskevennlig størrelse at jeg unngikk å bli overfalt av den leden som vanligvis melder seg straks jeg begynner å vandre gjennom lange rekker av utstillingslokaler med mesterverker i trengsel. Det ble tid til å stanse og virkelig se på maleriene. Likevel ble det ingen god opplevelse. Jeg merket en stigende frustrasjon, ikke over bildene, men over min egen uvitenhet. Såvel de store som de mindre mestere hadde i de fleste århundrer fortrinnsvis dvelt ved jødiske og kristne motiver; dermed stod jeg i min religiøse uvitenhet uten noen nøkkel til tolkning og forståelse, og kjente meg helt flatklemt under den massive vekten av bibelske og kirkelige skikkelser og hendelser. Jeg følte meg som en japaner i en gotisk katedral, og var turist i møte med mine egne europeiske røtter. Bildene viste til beretninger som i århundrer hadde bidradd til å gi mine forfedre retning og mening i tilværelsen, og jeg stod utenfor som en fremmed. Med et stigende ubehag gikk det opp for meg at jeg manglet den viktigste nøkkelen til de fleste århundrer i Europas historie, for selv om det menneskene dengang trodde, for meg var overtro og innbildning, var det for dem tro og virkelighet, og styrte og strukturerte deres liv på en måte jeg knapt kunne fatte. Hvorfor hadde ellers de store malerne fra alle disse århundrene dvelt nesten utelukkende ved motiver som angikk troen og religionen? Det kunne selvsagt henge delvis sammen med at mange av oppdragsgiverne ville ha bilder til kirker og klostre, men hvorfor var da rike mennesker så ivrige etter å bruke pengene på religiøs kunst? Jeg gikk inn i Bellas Artes som en – i det minste i egne øyne – dannet ung mann og kom ut igjen som en som har strøket til eksamen.

Utenfor var det marked; jeg satte meg i skyggen under et tre på en benk hvor det allerede satt en sykesøster i uniform sammen med en gammel mann som åpenbart var hennes pasient. De nikket begge vennlig, og den gamle mannen begynte straks å prate.

– Har De hørt historien om den store filosofen som besøkte den gamle jødiske vismannen?

Jeg ristet på hodet.

– Filosofen ville diskutere med den gamle jøden, og overbevise ham om hvor meningsløst det var å tro på Gud. Da han kom til vismannens hus, så han at den gamle gikk frem og tilbake på gulvet i sin egen stue, mens han med åpenbar begeistring leste i en bok uten å ense den nyankomne filosofen. Endelig stanset han, så flyktig på sin gjest og utbrøt: «Kanskje er det likevel sant!» Filosofen ble helt avvæpnet av dette ’kanskje’. Hans argumenter smuldret opp da troens talsmann holdt to muligheter åpne. Den gamle hadde enda noen ord til ham: «Min sønn, Lovens store lærere, som du har bekjempet, har gitt deg sine ord til ingen nytte. Du lo av dem hver gang du hadde hørt på dem. De har ikke kunnet overbevise deg om Guds eksistens og allmakt, og det kan heller ikke jeg. Men tenk over det, min sønn, kanskje er det likevel sant!»

– Hvorfor forteller du dette til meg? spurte jeg.

– Jeg er prest, svarte den gamle mannen.

Sykesøsteren ristet diskret på hodet. Men den gamle så på meg med et blikk som jeg vil huske. Det var en flamme i det, en glød som stod i sterk motsetning til den forfalne kroppen hans. Jeg fikk følelsen av at han så rett inn i meg. Ansiktet hans ble uten alder, øynene stirret fulle av medlidenhet like inn i min uro. Jeg kunne ikke være i den minste tvil om at han ville meg vel. Aldri hadde noen sett på meg slik.

– Hvor skal jeg dra med mine spørsmål?

Sykesøsteren ristet igjen på hodet. Det lå en advarsel i blikket hennes: Mannen var senil; det han sa var utilregnelig.

– Dra til Peter i Roma og spør ham, sa presten.

Jeg valgte å overse sykesøsterens lille hint.

– Er han gammel og vis?

– Han er snart to tusen år. Han er den eneste i verden som husker antikken og var øyenvitne til Romerrikets undergang. Han vet alt om menneskenes dårskap og mer enn de fleste om Gud. Hils ham fra gamle Don Alfonso i Sevilla, så tar han nok imot deg.

Sykesøsteren tok pasienten i armen for at de skulle gå. Han hørte dårlig, og da han endelig hadde reist seg og var begynt å stabbe bortover mot gaten, sa hun til meg:

– Es loco! Han var prest, men han ble gal. Nå er han på asyl.

Jeg hadde hittil ikke fått så mange visdomsord av de såkalt normale. Kanskje var det på tide å lytte til de gale. Et slikt underlig møte måtte jo bety noe. Jeg ville dra til Peter i Roma.

EN FORHENVÆRENDE FISKER

PETER: Jeg er en gammel jøde. I ungdommen var jeg fisker. En morgen skjedde det noe som forandret mitt liv og bragte meg hit. Jeg stod sammen med min bror Andreas og kastet med not i Galileasjøen. Da kom en mann vandrende langs bredden; han kunne være på min egen alder, rundt tredve. Han stanset og spurte om vi hadde fått noe. Jeg svarte, som sant var, at det var ikke rare greiene. Da møtte jeg blikket hans. Han så meg rett inn i øynene. Aldri før hadde noen sett på meg slik. Så sa han til oss begge: Kom og følg meg, så skal jeg gjøre dere til menneskefiskere. Vi skjønte selvsagt ikke hva han mente, og etter alle disse århundrene undrer jeg meg fremdeles over hva som virkelig skjedde med oss. Det var jo ganske utrolig; han bare så på oss, men det var nok til at vi straks forlot både fisken og garnene, og gikk videre sammen med ham. Og vi var ikke de eneste; litt lenger borte satt gamle Sebedeus sammen med sønnene Jakob og Johannes i båten og bøtte garn. Johannes var på den tiden fremdeles bare en skjeggløs yngling. Men det gikk med dem som med oss; de lot faren bli sittende alene igjen i båten og fulgte den fremmede.

HEDNING: Synes du ikke det er ganske uhyggelig at et menneske kan ha slik makt over andre? Var det ikke noe av det samme som skjedde med mange tyskere? Hitler behøvde bare å se på dem, så forlot de ikke bare noen fiskegarn, men til og med sin sunne fornuft, og lot seg verve til de verste ugjerninger. Har ikke historien lært oss å være skeptiske til slike sterke førerskikkelser?

PETER: Det har du helt rett i. Men alle var ikke grusomme tyranner. Jeg husker fremdeles hvilket inntrykk Karl den Store gjorde på meg da jeg kronet ham til keiser her i Roma for tolv hundre år siden. Han var, ut fra sin tid og sine forutsetninger, en rettferdig mann og en god hersker, selv om også han kunne gå brutalt til verks. Men som du sikkert vet, er det noe tvetydig ved alt menneskelig; våre evner kan brukes til det verste eller til det beste – eller oftest til en forvirrende blanding av begge deler.

HEDNING: Hvordan kunne du da være så sikker på at han du møtte ved Galileasjøen, var tilliten verd? Såvidt jeg skjønner, gav han deg ingen begrunnelse for at du skulle følge ham.

PETER: Det er dette jeg ikke kan forklare. Skulle jeg sammenligne ham med noen annen, måtte det bli Sokrates, men han levde jo lenge før min tid. Det fortelles at han hadde denne underlige evnen til å tiltrekke seg unge mennesker; et blikk kunne være nok. Men han hadde et vel etablert ry; folk som møtte ham, visste at hans eneste lidenskap var å søke sannheten. Vi visste ingen ting. Likevel kalte vi ham straks Mester, som om vi intuitivt fattet at her var en mann som visste hvem vi var og ville lære oss å leve. Av og til spør jeg meg selv hvordan det ville ha gått om jeg hadde møtt ham for første gang idag, med alt jeg nå vet om menneskenes dårskap og tilværelsens innviklede maskineri. Men jeg tror fremdeles at alt dette ville ha blitt skyllet bort i et eneste blikk. Det var jo også dette merkelige ved ham at han aldri et øyeblikk la beslag på min frihet. Tvert imot, det var som om han i hele sin holdning og med alle sine ord ville fremelske mitt egentlige jeg. Han lokket heller ikke med noen belønning eller løfter om lykke i denne verden. Det eneste han kunne love oss var lidelse. Han kalte det å bære sitt kors.

HEDNING: Hva skjedde videre? Han gikk der på veien med fire følgesvenner som hverken visste hvem han var eller hvor de skulle hen. Presenterte han seg ikke?

PETER: Han talte lite, men hver gang han sa noe, var det som om vi hungret etter å høre mer. Jeg var den eneste som våget å stille ham spørsmål. Hans navn var Jeshua, på gresk Jesus; han var oppvokst i Nasaret hos en snekker ved navn Josef, og hadde også selv arbeidet som tømmermann. Moren het Mirjam, på gresk Maria. Da vi møtte ham, holdt han til i vår egen by, Kafarnaum, og dit var det vi gikk. Straks det ble sabbat, gikk han inn i synagogen og underviste folket. Han talte med en særegen myndighet, sterkt og mildt på samme tid, helt ulikt våre egne skriftlærde. Folk ble svært forundret, ikke minst da han senere på dagen, hjemme i mitt eget hus, begynte å helbrede syke. Blinde fikk synet tilbake, døve hørselen og lamme førligheten. Snart bredte ryktet om ham seg utover hele egnen, og vi fulgte ham fra sted til sted. Etter hvert ble vi tolv i hans følge; vi ble kalt hans ’disipler’. Vi undret oss også meget over det han sa og gjorde, men vi skjønte ikke hvem han var. På grunn av alle menneskene som stimlet sammen hvor han enn viste seg, holdt han seg i lange perioder på øde steder og talte bare med oss.

HEDNING: Du må unnskylde meg, men jeg tror ikke på dette med overnaturlige helbredelser; det er vel slikt noe som kalles mirakler. Jeg tror alt som skjer, har naturlige årsaker, og må forstås og forklares ut fra naturlovene.

PETER: Slik tenker vi alle i vår tid, selv om noen av oss fremdeles holder muligheten åpen for at Gud kan overskride den naturens orden han selv har skapt. Men du må huske på at dette skjedde i en helt annen tid, da det mirakuløse av de fleste ble ansett som en del av virkeligheten. Innenfor jødedommen fantes det flere som gjorde mirakler, også blant folkets religiøse ledere. Vi har i senere tider ofte overvurdert betydningen av Jesu såkalte undergjerninger. Dengang var de ikke et avgjørende bevis for noe som helst, for som vi skal se, sviktet de fleste ham da det virkelig gjaldt. Jeg selv …

HEDNING: Sier du ikke egentlig dette bare for å gjøre det hele mer troverdig for meg, siden jeg jo har sagt at jeg ikke tror på mirakler? Jeg har ellers inntrykk av at nettopp det mirakuløse og fornuftsstridige har en stor plass i all religion, og at overnaturlige hendelser ofte er blitt brukt som bevis for at religionen er sann.

PETER: Det er riktig at kristendommens talsmenn i de ulike epoker har lagt vekt på de sider ved troen som talte sterkest til menneskene i deres egen samtid og svarte til deres forestillinger og lengsler. Det har ikke skjedd som noe bevisst valg eller en uttenkt «strategi», men rett og slett fordi de også selv var barn av sin tid. Se bare hvor forskjellig Jesus er blitt fremstilt i kunsten, til tider som mektig konge og profet, til tider som lidende tjener og offer for verdens ondskap. Kunstneren gir oss sin egen tids bilde, som selvsagt bare er en del av en langt større helhet. Vi mennesker ser alltid stykkevis og delt; vi makter aldri å overskue virkelighetens fylde. Nå befinner vi oss i en tid hvor den naturvitenskapelige form for erkjennelse dominerer; det har ført oss langt frem på teknikkens område, men det har samtidig gjort oss mer eller mindre blinde for de sider ved tilværelsen som ikke kan erkjennes ut fra slike tankebaner. Vi lever i et dagligliv hvor det meste av det vi ser og kommer i berøring med, er laget av mennesker. Det synes ikke å være noen grense for hva vi selv kan uttenke og lage. Men det skal ikke mer enn en fisketur eller en fjellvandring til før det kan sige inn over oss en erkjennelse eller opplevelse av vår egentlige plass i universet, i en tilværelse vi ikke har gitt oss selv og hvor vi er underlagt livslover vi selv ikke kan forandre. Da kan det våkne i oss en undring som til og med kan gjøre oss åpne for livets undere og mirakler, for alt det vi ikke fatter. Men det mirakuløse, som selvsagt har sin plass også i kristendommen, kan ikke brukes som bevis for at den er sann. Det hører til troens vesen at den ikke kan bevises; kunne den det, ville den ikke være tro, men viten. Mange har riktignok forsøkt, ved å legge litt til og trekke adskillig fra, å tilrettelegge troens sannheter slik at de skulle bli lettere for menneskene å ta imot. Men dette har bestandig vært en blindvei. Troen vil alltid kreve et «sprang», et nytt ståsted, en ny begynnelse, kort sagt det vi med et gammelt ord kaller en omvendelse. Du kan derfor være helt trygg; selv om jeg er «menneskefisker», har jeg ikke for vane å bruke noe annet agn enn det jeg i min tro bekjenner som sannhet. Men samtidig har også jeg til alle tider vært et barn av min tid, med de begrensninger det bestandig innebærer både for blikket og horisonten.

HEDNING: Da du møtte den ukjente som du straks fulgte – anså du deg da som «troende»? Var du en religiøs mann? Jeg spør fordi jeg ikke kan begripe hvordan du ellers kunne gjøre noe så fornuftsstridig. Du la jo hele livet ditt bak deg, familien, hjemstedet, yrket, og knyttet fremtiden til en mann du overhodet ikke kjente.

PETER: Jeg var som sagt jøde, og forsøkte så godt jeg kunne å følge Loven og leve etter tradisjonene fra mine forfedre. Jeg gikk i synagogen på sabbaten, og dro på de foreskrevne høytider opp til Jerusalem, til ofringene i Templet. Selv om jeg var en ulærd mann, kjente jeg Abrahams, Isaks og Jakobs Gud slik han hadde åpenbart seg i Loven og Profetene, og jeg delte mitt folks lengsel etter en Messias som skulle fri oss fra romernes herrevelde, gjenreise Davids kongestol og la hans rike bli stående til evig tid. Jeg var stolt over å tilhøre Guds utvalgte folk og tvilte aldri på at Israels Gud var den sanne og eneste. Alt dette lå dengang så å si på selvfølgelighetenes plan; religionen var selve den luften vi pustet i, det selvskrevne grunnlag for tilværelsen og rammen om alle livets tildragelser. Du kan knapt forestille deg en slik verden, du som bare er et barn av din egen tid. Kanskje var det nettopp fordi jeg var jøde at jeg uten å nøle fulgte den fremmede. Slike oppbrudd er det mange av i vår tradisjon: Vår far Abraham forlot sitt hjem og sitt folk i Ur, og gav seg på vandring mot det lovede land, Moses brøt opp fra Egypt og førte folket ut i ødemarken, hvor Loven ble gitt på Sinai berg. Jøden vet at det er Gud som kaller til oppbrudd; for å tale til menneskehjertet må han føre det bort fra det rutinemessige og tilvante. Du er jo selv kommet til Roma …

HEDNING: Jeg må likevel si at for meg fortoner det seg som den rene galskap når en mann legger hele sitt tidligere liv bak seg for å følge en fremmed ut i det ukjente – bare på grunnlag av et blikk!

PETER: Du har nok vår samtid på din side i den vurderingen. De fleste på vår rike del av kloden synes jo – bevisst eller ubevisst – at vi lever i det Voltaire kalte «den beste av alle mulige verdener». Enhver har tilsynelatende frihet til å innrette sitt liv etter sitt eget hode, det finnes ingen overordnet myndighet å bøye seg for, ingen sannhet som forplikter, man er selvstyrt og selvbestemt i det meste, og faller man, byr samfunnet på så mange støtteordninger at fallet uansett blir mykt og skrammene få. Innenfor en slik altomfattende velferd og fornuftsmessighet vil et oppbrudd for å underkaste seg en absolutt, klart definert sannhet ikke bare fortone seg som en absurditet; det vil virke nærmest som en provokasjon. Jeg holder det ikke for usannsynlig at såvel profeten Jeremia som Frans av Assisi ville ha blitt innlagt til psykiatrisk observasjon om de hadde virket idag. Allerede da de levde, var det jo ikke få som anså dem som gale. Du kan tro mange av kardinalene gjorde store øyne da jeg omfavnet den fillete Frans og godkjente hans orden. Jeg skulle ønske jeg kunne angre like lite på alle mine omfavnelser. Han var rikmannssønnen som kledte seg naken på torvet og valgte fattigdommen. Tenk hva den ene mannens oppbrudd har betydd for verden i de åtte århundrer som er gått siden! Mitt eget fikk jo også sine følger …

HEDNING: Hvor lang tid gikk det før du skjønte hvem denne Jesus var? Han må jo ha gjort litt av et inntrykk på deg, siden du fremdeles snakker om ham etter to tusen år.

PETER: Jeg skjønte det ikke av meg selv. Vi var stadig på vandring, og hvor vi enn kom, flokket folk seg om ham, noen for å høre ham tale, andre for å søke helbredelse. Han kalte seg stundom «Menneskesønnen», et begrep som for meg dengang var like uklart som de før omtalte «menneskefiskere». Til folket talte han mest i lignelser, som han så forklarte når vi var for oss selv. De handlet om det nye «Guds rike» som skulle bryte frem i verden; de mange helbredelsene var et tegn på at det var iferd med å skje. Han vakte stadig større motstand i de ledende religiøse kretser; de mente at han ikke respekterte Loven. Han helbredet på sabbaten, han spiste sammen med åpenbare syndere, han brydde seg ikke om alle de jødiske forskriftene som gjaldt vask og renselser. Da han så i Guds navn begynte å tilgi synder, anså de ham som en gudsbespotter. Men mange fulgte ham og trodde på ham; det var som sagt en helt annen kraft over ham, både i ord og gjerning, enn over de skriftlærde. Så var det en dag vi var kommet til bygdene rundt Cæsarea Filippi; vi var der alle tolv, og plutselig spurte han oss: Hvem sier folk at Menneskesønnen er? Flere navn ble nevnt; mange trodde han var en av profetene som var gjenoppstått fra de døde. Hvem sier da dere at jeg er? spurte han. Det var da jeg selv svarte, grepet av en ukjent kraft og uten å ane hvor ordene kom fra: Du er Messias, Sønn av den levende Gud. Jeg ble skremt av mitt eget svar; det var jo for en jøde den største gudsbespottelse. Men han svarte: Salig er du, Simon, Johannes’ sønn, for det er ikke kjøtt og blod som har åpenbart deg dette, men min Far i himmelen. Og jeg sier deg at du er Peter – Klippen – og på denne klippen vil jeg bygge min kirke.

HEDNING: Det er jo de ordene som står skrevet med store bokstaver under kuppelen i Peterskirken!

PETER: Ja, den er bygget over mine første ben; de ligger der fremdeles, mange meter under alteret og Berninis baldakin. Jeg ble henrettet under keiser Neros store forfølgelse – jeg husker ikke nøyaktig om det var i år 64 eller 67 – da de kristne fikk skylden for en bybrann. Paulus ble drept utenfor bymuren; han fikk æren av å bli halshugget, siden han var romersk borger. Selv ble jeg korsfestet som en slave her på Vatikanhøyden, ikke langt fra Neros cirkus, og gravlagt på den store gravplassen som det fremdeles finnes rikelige rester av under Peterskirken. Her har arkeologene i moderne tid villet granske mine ben; de ble underkastet en såkalt C14-undersøkelse, og resultatet var fra mitt synspunkt ganske oppløftende: Det ble fastslått at benene tilhørte en semittisk mann fra det 1. århundre! Nærmere kan vitenskapen ikke komme den fordums fiskeren fra Galileasjøen. Det var i det hele tatt en farefull stilling å være de kristnes leder i denne byen i de første tre århundrer av Kirkens historie. Såvidt jeg husker, ble jeg henrettet atten ganger! Tusenvis av mennesker ble drept under større eller mindre forfølgelser av de kristne; vi kaller dem martyrer, som er det greske ordet for ’vitner’. De vitnet om sin tro med livet som innsats.

HEDNING: Selv synes jeg det er noe makabert over alle disse dødningebena som det gjøres så mye vesen av. Man kan knapt komme inn i en kirke her i byen uten å finne skjeletter på utstilling.

PETER: Dette er noe almenmenneskelig. Verden er full av mausoleer. Selv Lenin ligger balsamert i Moskva, og om noen hundre år vil hans mausoleum kanskje være et av de få synlige minner som fremdeles finnes om det kommunistiske diktatur. De dødes jordiske levninger er faktisk det mest håndfaste bevis på at de virkelig har levet og vært på de steder hvor minnet om dem bevares i form av gravmæler. Roma er med rette stolt av alle sine martyrer; de er et ugjendrivelig bevis på den troens glød som fantes her i kristendommens første århundrer. Det er vanskelig å forstå dette idag, men det faktum at både Paulus og jeg ble begravet her, fikk en avgjørende betydning for at Roma ikke gikk under med Romerriket. Apostlenes by reiste seg på ruinene av Keiserens; våre ben ble på forunderlig vis en av de viktigste forutsetningene for at Roma ble og er forblitt kristenhetens sentrum. Jeg har ofte spurt meg selv: Ville det ha gått slik om Mesteren ikke hadde uttalt de ordene ved Cæsarea Filippi? Det var jo den plassen jeg da fikk, som den fremste blant apostlene, som gjorde at jeg siden ble den fremste blant biskopene. Var jeg blitt drept i Aten eller Alexandria, hadde jeg kanskje sittet der idag, og historien ville ha vært en annen. Det kan, som du ser, ligge stor kraft i døde ben.

HEDNING: Men om vi nå går tilbake til utgangspunktet, da disse ordene ble uttalt for første gang, hadde du da noen forestilling om hvor skjebnesvangre de skulle bli, både for deg selv og for historien?

PETER: Selvsagt ikke. For det første skjønte jeg dem ikke, for det annet var jeg så overveldet og nesten skremt av mitt eget svar at jeg hadde vanskelig for å lytte til noe som helst. Det jeg hadde sagt, og som jeg med frykt og beven oppdaget at jeg trodde, var at denne mannen var svaret på Israels gamle lengsel: Han var Messias, på gresk Kristus – Guds Salvede! Dermed var jeg den første som bekjente Kirkens tro på Jesus som Guds Sønn. Du kan ikke gjøre deg noen forestilling om hvor opprivende en slik bekjennelse var i en jødes hjerte, særlig overfor en mann som så lite svarte til det bildet vi hadde av ham som skulle komme. Han kom jo fra Nasaret, en foraktet småby, fra fattige kår; det stod ingen herskerglans av ham, slik jeg senere kunne se den hos en Konstantin, en Karl den Store, en Napoleon – nei, hans myndighet lå på et annet plan, den var – om jeg kan si det slik – ikke av denne verden. Om han hadde noen glans, skyldtes den ikke makten, men sannheten. Vi visste at han ikke bare kjente oss slik vi var, han elsket oss slik vi var. Jeg vet ikke om du har opplevd hvor befriende det er å være nær et menneske som du vet kjenner deg til bunns og som likevel elsker deg; det føles som en stadig oppreisning, og du blir fylt av en trang til å overgå deg selv for å vise deg verdig til noe av denne kjærligheten. Det gikk forresten riktig galt en gang jeg forsøkte nettopp det. Såvidt jeg minnes var det ikke lenge etter den nevnte samtalen ved Cæsarea Filippi. Da begynte han å tale til oss om at han måtte dra opp til Jerusalem og bli forfulgt av våre religiøse ledere. Det kom til å ende med at de tok livet av ham, men han ville stå opp igjen fra de døde etter tre dager. Vi var alle rystet, og jeg tok ham avsides og sa til ham at dette aldri måtte skje. Da så han på meg og sa: Bort fra meg, Satan, du snare på min vei! For du tenker som et menneske, uten sans for Guds veier.

HEDNING: Det var litt av en overgang: Den ene dagen kaller han deg klippen som han vil bygge sin kirke på – eller for å bruke litt mer verdslige begreper – du gjøres til en forutsetning, et grunnlag for hele hans prosjekt. Neste dag kaller han deg Satan; lenger bort fra en tillitserklæring går det vel ikke an å komme i dine kretser!

PETER: Det er verre enn som så. Det gikk virkelig slik han hadde forutsagt. Vi fulgte ham opp til Jerusalem for å feire påske. Mens vi satt til bords og spiste påskemåltidet, sa han plutselig at en av oss tolv kom til å forråde ham samme natt. Det var Judas Iskariot; han reiste seg straks og gikk ut. Vi andre var rystet. Men da vi hadde avsluttet måltidet og gikk oppover mot Oljeberget, sa han til oss: I natt kommer dere alle til å falle fra meg. Som vanlig var det jeg som svarte først: Om så alle faller fra deg, kommer jeg aldri til å svikte deg. Han svarte: Det sier jeg deg for visst: Ennå i natt, før hanegal, kommer du tre ganger til å fornekte meg. Jeg sa straks: Om jeg så skulle dø med deg, kommer jeg ikke til å fornekte deg. De andre sa det samme. Da vi kom til en eiendom som kaltes Getsemane, bad han de andre sette seg, og tok med seg Jakob, Johannes og meg og gikk et stykke videre. Så sa han til oss: Min sjel er bedrøvet til døden. Bli her og våk med meg. Deretter kastet han seg nesegrus til jorden og bad. Men vi sovnet! Midt i hans sorg og dødsangst klarte vi å falle i søvn! Så var dere ikke istand til å våke én time med meg. Ordene falt så mildt, men de skar oss i hjertet. Like etter kom Judas sammen med en flokk bevæpnede menn fra ypperstepresten og de religiøse lederne og arresterte ham. Da flyktet vi alle som én!

HEDNING: Man behøver ikke være spesielt religiøst anlagt for å si at dere da opptrådte feigt og bare tenkte på å redde dere selv. I det ene øyeblikket kalte dere ham Messias, i det neste flyktet dere bare ved synet av noen bevæpnede menn! Han kan allikevel ikke ha gjort så sterkt inntrykk på dere, til tross for alle visdomsordene og miraklene.

PETER: Jeg har ennå ikke fortalt det verste. Selv om jeg var livredd, var jeg spent på hva de ville gjøre med ham. Det var jo midt på natten og lett å holde seg skjult, så jeg fulgte etter og gjemte meg i folkemengden inne på yppersteprestens gårdsplass. Da kom det en tjenestepike og sa høyt til meg så mange kunne høre det: Også du var med denne galileeren Jesus. Jeg nektet og sa så alle kunne høre det: Jeg forstår ikke hva du mener. For sikkerhets skyld gikk jeg mot utgangen, men der var det en annen pike som sa til dem som stod i nærheten: Han der var sammen med Jesus fra Nasaret. Da sverget jeg og ropte: Jeg kjenner ikke mannen. Da kom noen av de andre som stod der bort til meg og sa: Jovisst er du en av dem, det er tydelig å høre på dialekten din. Igjen gav jeg meg til å banne og sverge på at jeg talte sant: Jeg kjenner ikke mannen. I det samme hørte jeg en hane som gol. Da husket jeg Mesterens ord om at jeg skulle fornekte ham tre ganger før hanegal, og jeg gikk ut og lot gråten ta meg. Jeg har i alle de århundrer som er gått siden, aldri vært så langt nede som den natten.

HEDNING: Dette høres helt vanvittig ut i mine ører. La meg sammenligne det hele med en situasjon fra vår egen tid. Tenk deg en moderne gründer; han har skapt en svær virksomhet som han nå av en eller annen grunn må overlate til andre å føre videre. Han sikrer seg et styre og en styreformann, bruker lang tid på å sette dem inn i sakene og kommer endelig til det punkt hvor han skal la dem overta ansvaret. Han synes trygt han kan gjøre det siden de alle har vist stor iver under forberedelsen. Men så skjer det plutselig at et av styremedlemmene går over til konkurrenten og røper en rekke interne hemmeligheter; deretter legger hele styret ned vervene sine, av frykt for at virksomheten likevel vil mislykkes, og så rykker til slutt styreformannen ut og tar offentlig avstand fra alt det virksomheten bygget på. Var det ikke omtrent slik det var?

PETER: Ut fra en rent menneskelig betraktning kan det muligens fortone seg slik, men i virkeligheten var det enda verre, for her var «gründeren» Gud.

HEDNING: Det er et utsagn jeg ikke kan forholde meg til siden jeg ikke deler din gudstro, men det mest forbausende ved det hele – om vi fortsatt holder oss på et rent menneskelig plan – er jo at såvel styret som styreformannen ble sittende! Fra et «forretningsmessig» synspunkt fortoner et slikt faktum seg som den rene galskap. Du sitter jo selv her fremdeles, etter alle disse århundrene, og det store flertallet av kristne i verden later til å anse deg som sitt åndelige overhode. For meg er dette helt uforklarlig – jeg holdt på å si etter en slik begynnelse. Men samtidig sitter jeg med et annet spørsmål, som jeg begrenser til deg, selv om det sannsynligvis kunne angå dere alle: Hvordan kunne du, som var så feig at du fornektet din mester tre ganger selve den avgjørende natten, senere få mot til å bli drept som såkalt martyr atten ganger? Kunne du ikke hver gang ha unngått døden ved å fornekte ham en gang til? Hvorfor gjorde du ikke det?

PETER: Hittil har vi kunnet tale sammen på det du selv kaller et rent menneskelig plan. For å besvare ditt siste spørsmål, blir jeg nødt til å bevege meg inn på et plan hvor du vil ha vanskeligere for å følge meg, og hvor du kanskje til og med vil avvise det jeg sier. Jeg blir nødt til å forsøke å finne en åpning for deg inn i troens verden, i det minste et vindu hvor du kan titte inn, uten selv å gå over dørterskelen. Senere i våre samtaler vil vi nok få anledning til å utdype hva det egentlig vil si å tro; foreløpig vil jeg bare forsøke å få deg til å innse at et menneske kan bygge sitt liv på kjensgjerninger som overskrider det vår fornuft kan erkjenne og våre ord til fulle uttrykke. Det er mulig at det som for meg er ’kjensgjerninger’, for deg vil fortone seg som illusjoner, men du vil i det minste måtte erkjenne at i mitt liv dreier det seg om ’kjensgjerninger’ som har gitt min tilværelse en helt annen retning enn den ellers ville ha fått. De første skrittene kan du uten tvil følge meg: De fører oppover Via Dolorosa – smertens vei – hvor Mesteren bar sitt kors. Du vet jo, selv i din ungdom, at menneskene før eller siden føres inn på lidelsens vei. Du innrømmet også i ditt brev at du ved synet av andres lidelse kunne føle en viss lettelse over at den ikke var din. Mesterens blikk er motsatt; han vil gå inn i de andres lidelse og bære den for dem eller sammen med dem.

HEDNING: Her stopper det allerede opp for meg. Ingen kan bære en annens lidelse! En lege overtar ikke sykdommen for pasienten; han forsøker å finne et legemiddel som kan helbrede eller lindre den. Han setter ikke sin egen helse på spill av hensyn til pasienten.

PETER: Ikke få leger har gjennom tidene gjort nettopp det. Men vi kan tale om dette senere. Foreløpig vil jeg bare fortelle deg hva som skjedde. Jesus var blitt dømt til en dødsstraff som kun ble brukt mot slaver og de aller simpleste forbrytere: Det ble reist en bjelke med en tverrbjelke øverst, hvor den dømtes hender ble spikret fast, mens føttene ble naglet til den stående bjelken. Den dømte ble hengende etter armene i timevis, under de grusomste smerter, inntil døden inntrådte. Før selve korsfestelsen ble han gjerne pisket i en slik grad at det kaltes «hudfletning»; hensikten var å gjøre selve dødsprosessen så langvarig og smertefull som mulig.

HEDNING: Hvorfor ble han dømt til døden?

PETER: Den romerske stattholder, som hadde det formelle ansvar for alle henrettelser, fant ham ikke skyldig. Han avskydde dessuten våre fanatiske stridigheter om religiøse spørsmål som for ham var absurde. Men han hadde, som representant for okkupasjonsmakten, en trang til å gjøre seg populær, ikke minst blant de religiøse lederne. De hadde anklaget Jesus for gudsbespottelse: Han hadde tiltatt seg guddommelig myndighet ved å tilgi synder; han hadde omtalt seg selv som Guds Sønn. Etter jødisk lov skulle den som spottet Gud, straffes med døden.

HEDNING: Skal jeg da forstå det slik at det egentlig var jødene som dømte ham til døden, mens representanten for den romerske statsmakten under press fra folkemengden ga etter og lot dommen bli fullbyrdet?

PETER: Slik fremstiller Matteus saken i sitt evangelium, hvor det er «hele folket» – og han bruker virkelig det ordet som betegner hele Israel, Guds utvalgte folk – som roper: «Korsfest, korsfest!» Men dette er tendensiøst, skrevet i en anti-jødisk ånd, antagelig fordi det lille kristne miljøet han selv levde i, ble utsatt for forfølgelse eller var under press fra jødisk hold. Mitt hjerte gråter når jeg tenker på hvilke katastrofale følger en slik oppfatning senere skulle få for de kristnes forhold til jødene. Jeg har selv i århundrer vært blind for at her hadde antisemittismen en av sine farligste kilder. Jødehatet har vært dypt forankret i kristenheten. Riktignok var det nazistene som sendte jødene i gasskamrene, men mange kristne visste om det og lot det stilltiende skje. Derfor dro jeg i jubelåret 2000 selv til Jerusalem og la en håndskreven papirlapp mellom stenene i Klagemuren, som er det eneste som gjenstår av det praktfulle Templet jeg husker fra min ungdom; det ble ødelagt av romerske soldater allerede i år 70. På lappen hadde jeg skrevet en bønn om tilgivelse rettet til det jødiske folk for alle kristnes forbrytelser mot Israels sønner og døtre gjennom historien.

HEDNING: Hvem har da egentlig skylden for at mesteren din ble henrettet?

PETER: De som anklaget ham og fikk ham dømt var datidens religiøse ledere. Men de var intetanende redskaper i et drama ingen av dem kunne ane rekkevidden av. Det hele skjedde for at Skriften skulle gå i oppfyllelse. Derfor sa også Jesus da han hang på korset: Fader, tilgi dem, for de vet ikke hva de gjør.

HEDNING: Han er i så fall ikke den eneste vismannen som har tilgitt bødlene. Sokrates gjorde jo det samme i Aten over fire hundre år tidligere.

PETER: Ja, vi har jo allerede nevnt Sokrates. Jeg har stundom tenkt på at dersom historien om Mesteren hadde endt her, med hans død på korset, kunne han ha vært husket som en jødisk Sokrates, en lærer i visdom. Bergprekenen alene ville ha kunnet sikre ham et evig ry. Men han ville sannsynligvis ha vært glemt. Sokrates var omgitt av unge intellektuelle som kunne føre hans tanker videre, mens Mesteren bare hadde oss, en flokk ulærde menn. Ingen av oss var av Platons kaliber. Vi var dessuten lamslått.

HEDNING: Var du selv øyenvitne til at han døde?

PETER: Nei, den eneste av oss som var til stede, var Johannes, den disippelen han elsket høyest. Han stod sammen med moren, Maria, ved foten av korset. Flere av kvinnene som hadde fulgt oss, var også der. Vi andre hverken orket eller våget. Det var et nederlag så knusende, en sorg så sønderrivende at vi øynet ingen fremtid, intet håp. Likevel ble vi værende i Jerusalem, kanskje fordi vi simpelthen ikke hadde krefter til å bryte opp – jeg vet ikke. En velstående mann sørget for at Jesus fikk en verdig klippegrav, men den var under bevoktning, så vi holdt oss unna. Den følgende søndag var vi alle samlet unntatt Judas, som vi senere fikk høre hadde hengt seg. Da kom noen av kvinnene løpende, anført av Mesterens trofaste venninne, Maria Magdalena, som ifølge onde tunger var en tidligere prostituert. De hadde tidlig samme morgen gått til graven for å salve hans lik med krydderoljer, slik skikken var. Da så de til sin forskrekkelse at den forseglede gravstenen var veltet bort. Inne i selve graven fant de bare likklærne; han selv var borte. De snakket oppskjørtet i munnen på hverandre, så det var vanskelig å få noen sammenheng i det hele; noen talte om en engel som skulle ha fortalt dem at han var stått opp fra de døde og ville møte oss i Galilea, ja, det ble til og med påstått at han selv hadde vist seg for dem …

HEDNING: Trodde dere på det disse kvinnene fortalte?

PETER: Du må huske på at i datidens jødiske samfunn hadde en kvinnes vitnesbyrd ingen verdi. Derfor ble kvinner også regnet for ubrukelige som vitner i rettssaker. Det at Mesteren hadde kvinner i sin nærmeste krets og talte med dem som likeverdige, vakte dengang både forbauselse og forargelse. Men vi menn var selvsagt preget av de gamle holdningene; vi var skeptiske til det kvinnene fortalte. Jeg merket likevel en uro som ble vekket, eller kanskje jeg heller skulle si en forventning som våknet, for jeg kom plutselig til å tenke på at han jo selv hadde talt noen dunkle ord om at han skulle stå opp igjen fra de døde. Da Johannes straks løp ut, fulgte jeg etter. Jeg klarte jo ikke å holde følge med ham, ung og sprek som han var, men da jeg kom frem til graven, stod han utenfor og ventet på meg for at jeg skulle gå inn først. Da gikk jeg inn og fikk se likklærne ligge på jorden, unntagen svetteduken som han hadde hatt over hodet; den lå sammenfoldet på et sted for seg selv.

HEDNING: Trodde du nå – unnskyld uttrykket – at han var blitt levende igjen?

PETER: Johannes gjorde det. Jeg har aldri sett en slik glede i noe ansikt. Men den smittet ikke over på meg; jeg våget ikke tro at han levde, jeg hadde ikke krefter til å bære flere skuffelser. Selv om graven var tom, kunne jeg ikke tro det utrolige. Noen kunne jo ha fjernet ham. Ryktene begynte snart å svirre om at det var vi som hadde stjålet liket for å innbille folk at han var stått opp.

HEDNING: Men senere fikk du likevel en motsatt oppfatning. Hva var det som fikk deg til å tro – ja, for meg virker det så urimelig at jeg nesten blir flau over å si det – men likevel: Hvordan ble du senere overbevist om at han var blitt levende igjen?

PETER: Du vil neppe tro meg når jeg sier det: Han viste seg for meg! Flere ganger! Første gangen trodde jeg fremdeles ikke at det var ham. Både jeg og de andre mente det var et gjenferd. Vi ble redde. Så viste han oss merkene etter naglene i hendene og på føttene, og arret etter et spydstikk i siden. Vi så det, alle elleve, og kunne knapt tro det vi så for bare glede. Han talte til oss, og Thomas, som fremdeles tvilte på at det var ham, fikk legge hånden i sårmerkene.

HEDNING: Dersom dere virkelig så ham, hvordan var det da mulig å tvile? Så han ikke ut som før?

PETER: Til det må jeg svare både ja og nei. Han kom ikke inn på vanlig vis. Dørene var stengt, men likevel stod han der plutselig, midt iblant oss. Vi kjente ham igjen, men han var likevel anderledes. Jeg kan ikke beskrive det. Da han bad om noe å spise, tror jeg vi alle skjønte at det virkelig var ham. Maria Magdalena fortalte siden at heller ikke hun hadde kjent ham med det samme da han viste seg for henne på gravplassen. Hun trodde det var gartneren helt til han sa hennes navn.

HEDNING: Ville folk som ikke delte troen deres ha kunnet se ham, for eksempel den jødiske ypperstepresten eller den romerske stattholderen?

PETER: Det kan jeg selvsagt ikke vite, men jeg tror det ikke. Det virket som om han selv valgte hvem han ville vise seg for. Han hørte jo nå hjemme på det vi kan kalle «den andre siden». Han var på den andre siden av graven, og tilhørte ikke lenger tiden, men evigheten. Du hører hvordan ordene kommer til kort når jeg vil forsøke å beskrive en virkelighet som er hinsides våre begreper. Det vi så, gikk jo langt utover det vi kunne forestille oss eller fatte, og dermed hadde vi heller ikke ord som kunne uttrykke det. Men vi så med våre egne øyne at han som var korsfestet, død og begravet, han stod nå lys levende midt iblant oss.

HEDNING: Det er ikke for å fornærme deg, men jeg må virkelig innrømme at jeg ikke kan tro deg. Jeg tviler selvsagt ikke på den subjektive opplevelsen din, men jeg tror den også må få sin forklaring ut fra det subjektive, det vil si ut fra din egen sinnstilstand. Du hadde vært utsatt for sterke psykiske påkjenninger, du hadde noen vage forestillinger om at noe slikt som dette kunne skje, og dermed var du nok også mottagelig for syner eller hallusinasjoner av denne art.

PETER: En slik forklaring kunne muligens ha hatt noe for seg om det bare hadde vært Johannes som hadde sett ham, men når det gjelder oss andre, er den meningsløs. Vi var virkelig trege til å tro; vi vegret oss så lenge som mulig mot å ta inn over oss dette uhørte og ufattelige. Ennå har jeg ikke fortalt deg hva som hendte ved Tiberias-sjøen. Flere av oss var dratt ut i båt for å fiske om natten, men vi fikk ingenting. Da det grydde av dag, så vi at det stod en mann på stranden. Da vi kom nærmere land, ropte han til oss og spurte om vi hadde fått noe. Vi sa nei. Han bad oss da kaste noten på høyre siden av båten, så skulle vi få fisk. Noten ble så full at vi ikke klarte å dra den inn; fangsten var på 153 fisker – jeg husker fremdeles tallet. Plutselig bøyde Johannes seg over til meg og hvisket: Det er Herren. Jeg fikk på meg kjortelen i en fart, kastet meg på sjøen og svømte til land. De andre fulgte etter i båten, med noten på slep; vi var ikke så langt utpå. Da vi var kommet inn på stranden, så vi at det lå noe fisk og ble ristet over en kullild, og brød ved siden av. Han som stod der, bad oss om å komme med mer fisk. Så sa han: Kom og spis. Ingen av oss våget å spørre hvem han var, men vi visste alle at det var ham. Da vi hadde spist, sa han til meg: Simon, sønn av Johannes, elsker du meg høyere enn disse andre? Jeg svarte: Ja, Herre, du vet at jeg har deg kjær. Han sa til meg: Vokt mine lam. Så spurte han igjen: Simon, sønn av Johannes, elsker du meg? Jeg svarte atter: Ja, Herre, du vet at jeg har deg kjær. Så sa han: Vær hyrde for mine får. En tredje gang spurte han meg: Simon, sønn av Johannes, har du meg kjær? Jeg ble bedrøvet over at han spurte meg enda en gang, men svarte igjen: Herre, du vet alt, så vet du også at jeg har deg kjær. Da sa han: Så vokt mine får. De siste ordene jeg fikk høre var som de første: Følg meg.

HEDNING: Hvorfor gråter du?

PETER: Det er gledestårer. Jeg har vanskelig for å minnes denne hendelsen uten at de kommer. Bedrøvelsen over at han spurte meg tre ganger ble forvandlet til glede straks det gikk opp for meg hvorfor han gjorde det: Tre ganger hadde jeg fornektet ham; tre ganger gav han meg anledning til å erklære min kjærlighet. Dette var tilgivelsen, oppreisningen, den nye begynnelsen. Siden har jeg i min skrøpelighet sviktet ham mange ganger, men hver gang er jeg vendt tilbake til denne kjærlighetserklæringen fra Tiberias-sjøen. Kan du skjønne dette, eller har livet hittil vært for skånsomt mot deg til at du kan fatte hva det vil si å få en ny begynnelse?

HEDNING: Jeg har alltid ment at man selv burde ta det fulle ansvar for sine tabber og feil.

PETER: Det er en sunn og edel holdning så langt den rekker. Men den holder ikke for en som har levd lenge. Det er blitt sent; du skal se byen og jeg skal be min aftenbønn. Før du går må du likevel ta med deg et ord fra «menneskefiskeren»: Jeg ønsker virkelig at du i ditt liv skal få oppleve å møte et blikk som ser helt inn i ditt hjerte og alt det som rører seg der, som vet alt om deg og kjenner deg fullt og helt, og som likevel ikke har annet til deg i sitt blikk enn kjærlighet. Hele min lange og bevegede livshistorie kan sammenfattes i dette ene: Jeg møtte et blikk på strandbredden i min ungdom, og det ser på meg fremdeles, etter alle disse århundrer, med den samme kjærlighet. Er det ikke et under? Jeg tror at om det krevdes, er jeg rede til å bli martyr en nittende gang.