Kjell Arild Pollestad

Samtaler med Horats

Dagbok 2000–2004

Kjell Arild Pollestad

Samtaler med Horats

Dagbok 2000–2004

Til minne om min far
Arthur Pollestad
1926–2001

Hvemsomhelst har rett til å tale om seg selv,
forutsatt at han eier evnen til å underholde.

Charles Baudelaire

Til leseren

Hele mitt liv har jeg levet i bøkenes verden. Siden jeg bestandig har hatt en forkjærlighet for stiene utenfor allfarveien, er jeg blitt venn med diktere fra farne tider som de fleste har glemt. En av dem er Horats. Han levde i det siste århundre før Kristus, en tid like urolig og rik på forandringer som vår egen. Ingen annen dikter fra antikken slipper leseren så nært innpå seg. Horats skriver om seg selv, oftest humoristisk, og med selvironisk avstand, men alltid slik at han som menneske kommer oss nær og innbyr til samtale. I århundrer ble han regnet som den største av de romerske diktere. Holberg kunne mange av hans dikt utenat, det samme kunne Nietzsche og Oscar Wilde. Når man er lei av ord og trett av det meste, er tiden kommet til å lese Horats, dikternes dikter og klassikernes klassiker. Han er i poesien hva kaviaren er i gastronomien, og like dyrekjøpt, for han kan bare nytes helt og fullt på latin.

Man leter forgjeves etter originale tanker og sterke lidenskaper hos Horats. Hans diktning er «klassisk» nettopp fordi han bruker sitt intellekt, sin fantasi og følsomhet til å gi dikterisk uttrykk for almenmenneskelige erfaringer og erkjennelser: Livet er kort, døden viss. Det gjelder å «gripe dagen», og leve mens vi lever. Både fattigdom og rikdom bør unngås; den gyldne middelvei er best i alt. Horats er fornøyd med sin skjebne. Han sitter på sin landeiendom utenfor Roma og nærer sin ånd med gresk visdom, skriver dikt og drikker vin med sine venner.

Med noen få hederlige unntak er gjendiktninger av Horats til nordiske språk mer eller mindre uleselige. Det skyldes som regel at gjendikterne har forsøkt å gjenskape Horats’ versemål. Da ender det gjerne i særdeles oppstyltede vers. I denne boken har jeg fulgt den tradisjonen som er vanlig i Italia og Spania, hvor språkene står langt nærmere latinen: Jeg har oversatt diktene til prosa. Da slipper man å ofre dikterens ord til fordel for et versemål som uansett vil virke oppkonstruert og kunstig på moderne språk. Alle tekstene av Horats er satt med kursiv, og bakerst i boken kan spesielt interesserte finne en liste over hvor de er hentet fra.

Utstein kloster i mai 2004
Kjell Arild Pollestad

2000

5. mai – M/S Kong Harald – Å seile er nødvendig, men ikke å leve, sa dine romerske landsmenn: Navigare necesse est, vivere non est necesse. To tusen år etter Kristi fødsel i provinsen Judea, som fant sted femogseksti år etter at du kom til verden, sitter jeg på et skip langs kysten av det landet som på ditt språk het Ultima Thule, på mitt Norge. Da grekeren Pytheas seilte nordover et kvart årtusen før du ble født, kom han sannsynligvis til vårt land etter seks dagers seilas nordøstover fra Britannia. I sine skrifter fortalte han at Thule lå nær det åpne hav, og at solen midtsommers kunne sees hele døgnet. Dine forfedre gjorde narr av ham, og avviste hans påstander som skipperskrøner. Men nå sitter jeg henimot midnatt i lugaren på skipet og skriver disse linjene uten å trenge noen lampe. De fleste som har reist med Hurtigruten, er i likhet med deg forlengst døde, men med mindre statsstøtten faller bort, vil stadig nye skip fortsette ferden langs kysten også etter at vi som nå er ombord er havnet i grav og glemsel.

Jeg sitter på lugaren og seiler videre. Mine foredrag for de reisende er like rutefaste som anløpene. Men de er på ingen måte nødvendige. Det er ikke mange gitt å skape noe som er aere perennius – «mer varig enn bronse», slik du gjorde det med dine dikt. Mitt liv betyr lite eller intet for menneskeheten. Ikke desto mindre betyr det mye for meg. I dagboken fastholder jeg små glimt fra dette livet, kanskje med et forfengelig håp om at når gravstenen engang er fjernet og sporene slettet, skal noen ha mulighet til å komme over disse sidene og bli minnet om at også jeg har hatt min tid på jorden. Jeg vet det er bare forfengelighet, men kan likevel ikke la være. Jeg tror vi forstår hverandre.

6. mai – Trondheim – Når jeg leser dine dikt, opplever jeg at lite har forandret seg i menneskenes tilværelse fra din tid. Det er de samme dyder og laster som fremdeles gjør seg gjeldende, de samme ambisjoner, de samme begjær. Årstidene følger hverandre fremdeles, kjærligheten og vinen varmer, ensomheten holder stand, og døden fortsetter å spøke bak alle gleder. De mest synlige forandringene er av teknisk art. Alt går mye fortere nå. Vi kan ved hjelp av kjøredoninger i luften fly fra Roma til Brindisi på under én time! Der hvor dere hadde slaver, har vi maskiner. Det betyr ikke at slaveriet er avskaffet, men at slavene får lønn. De treller frivillig, og innbiller seg at de har frihet så lenge de kan kjøpe det de har lyst på. En mann er idag villig til å trelle hele sitt voksne liv i en bedrift eller en statlig etat, ikke for å utvide sin erkjennelse eller søke det fullkomne liv, men for å øke sin kjøpekraft. Det fantes selvsagt også på din tid adskillige menn som mente at anseelsen var avhengig av formuen. Men dere hadde en åndelig og intellektuell elite som visste bedre. Den er nå, om ikke utdødd, så i det minste fullstendig overdøvet. Tidens veivisere er hverken poetene eller filosofene, teologene eller senatorene; det er økonomene. De lærer at det gode er det som lønner seg, det riktige det som gir økonomisk gevinst. Vi lever under det dere ville ha kalt et oppkomlingenes herredømme. Amerika, uoppdaget i din tid, styrer nå verden.

7. mai – Bodø – Det ser ut til å bli stille over Vestfjorden idag. Ellers blåser det ofte ganske friskt på den tre timers overfarten til Stamsund, og ikke sjelden kan det oppstå en stemning som den du selv må ha opplevd i greske farvann: En lengsel etter otium, etter fred og ro og hvile i en trygg havn. «Om fred ber han til gudene, han som overraskes av uvær langt ute på Egeerhavet, når en mørk sky dekker månen og de pålitelige stjernene ikke lyser for sjømennene; om fred ber de krigsgale trakerne og de koggerprydede mederne, – en fred, min venn, som hverken kan kjøpes for perler eller purpur eller gull. Hverken rikdommer eller en konsuls oppvartning kan drive bort den skrekkelige uroen i sinnet og de mange bekymringene som svirrer under de mest forseggjorte tak. Men lykkelig lever den som nøyer seg med lite; han har et saltkar etter faren til pynt på sitt enkle bord, og hverken angst eller uren lyst forstyrrer hans gode søvn. Hvorfor strever vi så utrettelig etter å oppnå så mye i vårt korte liv? Hvorfor søker vi til fjerne himmelstrøk? Kan vel den som flykter fra sitt land også flykte fra seg selv? De usunne bekymringene blir uansett med, selv på bronsebeslåtte skip, og holder følge med hele skarer av ryttere; de løper raskere enn hjorten og flyr fortere enn østenvinden når den jager skyene. La ditt sinn glede seg i nuet, legg bort alle bekymringer for hva som skal komme, og demp all bitterhet med et innforstått smil. Fullkommen lykke finnes ikke! En tidlig død rev bort den berømte Akilles, en lang alderdom gjorde ende på Tithonus; kanskje vil tiden gi meg det den nekter deg. Du har hundre fåreflokker og er omgitt av rautende sicilianske kyr, hestene foran firspannet knegger imot deg der du står i din drakt som to ganger er dyppet i kostelig afrikansk purpur. Meg gav den ordholdne skjebnegudinnen en liten gård, en viss sans for gresk poesi, samt evnen til å forakte mengdens hån.»

8. mai – Skjervøy – Det er bare i detaljene dine dikt kan virke gamle og trenge forklaringer. Men det skal ikke alltid så mye til: Når vi blir gjort kjent med at «de krigsgale trakerne» bodde på Balkan, blir bildet straks aktuelt, for på de kanter later krigsgalskapen til å ha holdt seg uforminsket gjennom århundrene. Og selv om vi hverken har sett «sicilianske kyr» eller benytter oss av «firspann», skjønner vi umiddelbart at det er uttrykk for rikdom og gjenstand for din ironi. Alt det øvrige svarer helt til erfaringer mennesket har kunnet gjøre til alle tider. Bestandig har vi bekymret oss for ting det uansett ikke er mulig å gjøre noe med, vi har uroet oss for fremtiden, vi har trodd at alt ville bli bedre om vi kom et annet sted eller var i besittelse av dette eller hint. De misfornøydes parti har til alle tider vært det største, selv om det ikke skal stor visdom til å forstå at de lever sitt liv på en misforståelse. Her er filosofer og profeter samstemt, og slutter seg til det mest udødelige av alle dine dikterord: Carpe diem, grip dagen!

Selv eier jeg ikke engang en liten gård. Alt jeg tjener, leverer jeg til klosterets felleskasse, som forvaltes etter den hellige Augustins regel: «Fra enhver etter evne, til enhver etter behov.» Det betyr intet mindre enn at jeg i min eiendomsløshet har alt jeg trenger. Samtidig erfarer jeg at jo mer jeg gir avkall på behovene, desto friere blir jeg, og desto dypere blir freden. Min Herre var i sitt jordeliv det frieste menneske som har levet. Han eide ikke engang «noe han kunne lene sitt hode mot».

Jeg deler forøvrig din «sans for gresk poesi» og for all stor diktekunst. «Mengdens hån» er jeg hittil blitt spart for, og det jeg er blitt utsatt for av angrep og bakvaskelser, har jeg overvunnet ved hjelp av venners hengivenhet og støtte. «Forakt» er en følelse jeg etter fattig evne forsøker å vise bort fra mitt hjerte, men dessverre er det ikke alltid jeg lykkes. Når det gjelder dine dårlige sider, har vi nok mer til felles enn jeg skulle ønske, du din gamle hedning! Dine vers kan være farlige i den forstand at de gjør oss altfor forsonlig stemt overfor våre laster. Du får oss til å falle til ro og resignere der hvor vi burde ha kjempet. Men samtidig er nok alle dine venner i verden enige om at det er dette som gjør deg så uimotståelig og evig sjarmerende.

9. mai – Honningsvåg – Før ble det stundom servert fersk fisk på Hurtigruten. Nå er det helst suppeposer og ferdigmat. Nesten alt vi spiser er blitt forsimplet og forsøplet av teknikken. Men på Café Corner spiser min venn Nils og jeg en torskefilet så fersk og havfrisk at det er som å komme hjem etter en lang utlendighet. Dampskipsselskapene styres av økonomer som hverken bekymrer seg om råvarer eller kokekunst. For dem er de reisende åpenbart bare tall i regnskapsrubrikkene. God forretning blir det av å ta mest mulig penger for minst mulig kvalitet. Men økonomene og byråkratene må ha tatt fullstendig kvelertak på skipskokker som ikke makter å fremskaffe fersk fisk på en kystrute.

10. mai – Finnmarkskysten – Det er yrkesstoltheten som mangler, ikke bare på et skipskjøkken, men blant så mange misfornøyde i samfunnet. De som setter sin ære i sine oppgaver, vokser med dem. I kveld betrodde servitrisen oss at skipet var underbemannet på serveringspersonale. Det var en ekstra pine for henne at vi bestilte vin. Hun kom med flasken ferdig åpnet fra kjøkkenet og skvulpet over på den skittenhvite plastduken da hun fylte glassene. Det var ikke tid til å la oss få smake først. Slikt var det bare «vanskelige» gjester som forlangte.

Man tørker i all stillhet bort flekkene rundt glasset med papirservietten. Damen hadde tross alt glimt i øyet, og servitrisene arbeider hardt. Men med litt mer yrkesstolthet og trang til fullkommenhet ville alt gå så mye bedre – også i dampskipsselskapenes regnskaper.

Men slikt skjønner ikke du, som hadde en håndplukket slavegutt til å bringe deg din Falernervin.

13. mai – Sandnessjøen – En av de mest særpregede fjellformasjoner langs kysten er de syv fjelltoppene som ligger på rekke og rad og kalles De Syv Søstre. Idag er de innhyllet i tåke, men etter en uke i nedsnedde landskaper ser vi atter tegn til vår. Det er gress langs veiene og grønnskjær i trærne; våronna er i gang på gårdene, og på Alstadhaug synger kirketjeneren salmer av Petter Dass så det ljomer i veggene. I bussen tilbake til båten gleder jeg meg over at vår nye katolske salmebok er den første som yter den store dikterpresten rettferdighet. Ikke bare er mange salmer tatt med, men de får klinge i sin barokke frodighet. Det har ellers vært vanlig å kastrere de dassiske vers før de slapp ut i kirkesangen, for å bringe dem i samklang med senere tiders mer blodfattige åndelighet. I Landstads salmebok var eksempelvis «hvor druer gror på ranker» rettet til «hvor fromme hjerter banker»! Den upoetiske ånd gjenkjennes overalt i denne frykten for det håndgripelige, det naturlige og kjødelige. Man foretrekker inkarnasjonen eterisk svevende i løse luften, hvilket er en fornektelse av dens vesen. Petter Dass lar hele skaperverket dirre i lovsang til den allvise Skaper, fra fiskeren på bølgen til nisen i dypet. I et rungende poetisk krafttak løfter han hele Helgelandskysten og halve Nordland inn i frelsens universelle husholdning, og kan ikke engang skrike ut sin nød over egne nyrestenssmerter uten å skimte det himmelske overlys.

15. mai – Tønsberg – Det er festen for Sankt Hallvard, skytshelgen for vår hovedstad, men biskopene, som i Kirken har det siste ord i alle saker, har sensurert min lille ballade om helgenen i vår nye salmebok. I beste skillingsvisestil sang jeg om «den lyse yngling skjønn, som uredd ville verge en kvinne med sin bønn». Hallvards lyse, nordiske skjønnhet samsvarer både med legenden og ikonografien. Men biskopene foretrekker de «fromme hjerter»; de foreslo «den fromme martyr god», og byttet ut «bønn» med «blod» for rimets skyld. Jeg hadde ikke lyst til å røpe martyriet allerede i første vers, men overhyrdene var ikke til å rokke. Alt jeg oppnådde var å få tilbake den lyse ynglingen på bekostning av den fromme. I sin biskoppelige form er legenden egentlig forfalsket: Sankt Hallvard hadde neppe noe ønske om å gi sitt liv for kvinnen. Martyriet ble en følge av at han så tappert gikk i forsvar for henne. Men de kirkelig autoriserte rimeriene siktet hverken mot det historiske eller legendariske; de søkte bare å beskytte salmesangerne mot bildet av en helgen som i likhet med Jesus Kristus sannsynligvis var en vakker ung mann. Bort med inkarnasjonen!

Som formann i salmebokkomitéen har jeg nå også selv fått føle hva det vil si å bli tuklet med i poesien. De gamle salmens mestere har all grunn til å rotere i sine graver. Men jeg har kjempet som en løve for at de skulle slippe klåfingret snusfornuft i anledning vår nye katolske salmebok. Så får heller Sankt Hallvards legendariske skjønnhet vente på senere utgaver og lysere tider.

17. mai – En sogneprest i statskirken har i vår tid ikke råd til å møblere sitt hus med klenodier. Mye kan likevel utrettes med farver, symmetri og god smak. I den tradisjonsrike og nyrestaurerte Borre prestegård mottar Svein og Inger Marie Skalvik sine gjester med en raushet som jeg trodde var utdødd med Hanna Winsnes. Den gastronomiske prestefruen hadde dessuten et tallrikt tjenerskap som gikk til hånde; de moderne prester og fruer må gjøre alt selv. Vi ble vist rundt i det store huset, og kom helt opp på det gamle loftet, hvor min venn Florian med fagmannens glød kunne redegjøre for 1700-tallets solide trekonstruksjoner. Ingen ville lenger ha råd til slikt, var hans noe mollstemte konklusjon på fagets vegne.

Nøkternt sett har heller ikke et moderne prestepar råd til å servere en syv retters middag til sine venner, men Svein og Inger Marie hører til de utvalgte som vet at rausheten har sin egen økonomi. Vi satt ved pokalene i den rommelige spisestuen og ble så velsignet at det ble 17. mai før vi gikk hjem.

21.mai – Jeg bruker nok mange ord som for deg er ukjente og delvis ubegripelige. Det har tross alt skjedd ikke så lite i løpet av de to årtusener som skiller oss. Blant annet har to nye religioner gjort seg gjeldende i verden, begge med røtter i jødedommen: Den første ble grunnlagt av en jøde fra Galilea ved navn Jesus, som senere fikk tilnavnet Kristus. Den kalles ’kristendommen’ og dens tilhengere ’kristne’. Stifteren selv ble henrettet ved korsfestelse utenfor Jerusalem i provinsen Judea omtrent førti år etter at du var død. Religionen forvaltes hovedsakelig av en institusjon som kalles Den katolske kirke og omfatter to tredjedeler av verdens kristne. De øvrige tilhører diverse kirkesamfunn og sekter som er oppstått i løpet av de siste tusen år. ’Kirker’ er samtidig betegnelsen på de bygninger hvor de kristne utøver sin gudsdyrkelse. Den katolske kirke ledes av Paven, som har sitt sete i Roma. Den nåværende er den 264. i rekken, som går helt tilbake til Peter, Jesu fremste disippel. Mitt eget land var «katolsk» helt til 1537; da besluttet den danske kongen, som dengang også hersket her, at hans riker skulle slutte seg til en ny kristen retning som gjorde kongen til overhode for Kirken, og gav ham rett til å beslaglegge Kirkens gods. Denne retningen kaltes lutherdommen, etter en tysk prest ved navn Luther, som var blitt utstøtt fra Kirken fordi han nektet å anerkjenne Pavens autoritet. Dermed har vi her til lands fremdeles en såkalt statskirke. Selv forlot jeg denne kirken i voksen alder og vendte tilbake til den katolske og opprinnelige, hvor jeg nå er prest.

Den andre religionen kalles ’islam’ og er grunnlagt på 600-tallet av en araber ved navn Muhammed. Den erobret meget raskt hele det kristne Nord-Afrika, og omfattet i flere århundrer halve Spania. Tilhengerne kalles ’muslimer’, og tilber den samme Gud som jødene og de kristne. Gudshusene kalles ’moskeer’. Det har vært mye fiendskap mellom disse nært beslektede religionene. Det er som du vet gammel visdom at frende er frende verst. De kristne, som er i flertall, har gjennom historien begått mange ugjerninger både mot jøder og muslimer. Idag er kristendommen en religion som taper terreng, mens islam er i sterk fremgang. Blant muslimene finnes det fanatiske grupper som driver terrorhandlinger mot dem de anser som fiender av islam.

Jeg vet hva du tenker i din nedlatenhet overfor alle overdrivelser, ikke minst i religiøs iver. Slikt byr deg imot. Når to verdensreligioner sammenfattes på noen få linjer, ser det unektelig ut som de har bidradd til å øke barbariet i verden. Men det er en enøyd betraktning. Det er nok å dra til India for å se hvordan et samfunn kan bli der den kristne impuls stort sett er fraværende. Det viktigste Jesus lærte oss var at alle mennesker er likeverdige, og gjenstand for guddommelig kjærlighet.

I den kristne verden vil du ringe forgjeves på din slave. Det er bare amerikanerne som i moderne tid har klart å forene slavehold med kristendom, men selv de sluttet for nesten halvannet århundre siden. Derimot mener de fortsatt det er forenlig med kristendom å henrette forbrytere. Det er et synspunkt den siviliserte verden forlengst har tatt avstand fra.

23. mai – Hva er det som driver menneskene? spør du. Enten de pløyer jorden eller driver vertshus eller gjør krigstjeneste eller krysser de store hav, er det bare én ting som står i hodet på dem: Å samle seg så mye velstand at de kan se alderdommen trygt imøte. I dette ligner de mauren, som med munnen sleper med seg alt den orker å bære og legger det i en dynge, slik at den kan ha noe å leve av i fremtiden. Men når vinteren kommer, går den ikke lenger ut av tuen sin; da nøyer den seg klokelig med det den allerede har samlet.

Mennesket, derimot, lar seg ikke stanse av noe i sitt begjær etter vinning, hverken hete eller vinterkulde, hverken ild eller sverd eller opprørt hav, det har hverken rast eller ro så lenge det finnes en annen som har mer enn det selv. Men hvilken nytte har det av å samle sølv og gull i mengder, så lenge det med bekymring graver alt sammen ned i jorden?

– Hvis jeg rører det, – svarer mennesket – vil det snart bare være en skarve slant igjen.

– Hvilken glede har du da av å samle en haug med rikdom du ikke skal røre? Om du har hundre tusen skjepper korn å treske, rommer ikke maven din mer enn min. Hvilken rolle spiller det for en som lever etter naturens lover, om han har hundre eller tusen mål å pløye?

– Det er likevel herlig å kunne forsyne seg fra et stort lager – svarer mennesket.

– Men dersom du får alt du trenger fra et lite? Er ikke våre kurver da like gode som dine svære lagre? Når du trenger en bøtte eller bare et ørlite glass vann, sier du da: «Jeg vil heller hente det i den store elven der enn i den lille kilden her»? Den som vil ha mer enn han trenger, faller lett i elven og blir dradd med av strømmen. Den som nøyer seg med kilden, får ikke vannet sitt fullt av gjørme, og risikerer heller ikke å miste livet i bølgene. Jeg tenker her på flertallet av menneskeheten, som drives av en vanvittig grådighet.

– Vi får aldri nok, – sier menneskene – for ingen er verd mer enn det han eier.

Jeg kan to årtusener senere, til tross for to nye verdensreligioner som på sitt beste hevder det motsatte, bare bekrefte at det fremdeles er den samme verdiskala som gjelder i verden. Den er til og med blitt opphøyet til filosofi: Amerikanerne har vist oss at det er grådigheten som skaper fremgang. Hele menneskeheten er for tiden blendet av glansen fra amerikanernes himmelstormende suksess. Alle vil bli som dem. De få av oss som ikke vil, sitter i våre små nisjer og drømmer om en annen verden.

25. mai – Telefon fra en ung venn som skal stå brudgom i overmorgen. Bruden hadde engasjert en popsanger til å synge i kirken. Jeg bad ham forvisse seg om at det var kirkemusikk som skulle fremføres. Det gikk bare et par minutter før han atter var på tråden: Dersom sangeren ikke fikk synge det som var avtalt, ville bruden prompte avlyse hele bryllupet! Jeg avholdt meg fra å gi min venn et nærliggende råd i en slik situasjon, og søkte meget mot min natur en diplomatisk løsning: Vi burde kontakte gamle Kantora, som fremdeles styrte sang og musikk i min fordums menighet. Det viste seg at popsangeren fra gruppen «Seigmenn» hadde vært hennes sangelev. Siden det ikke skulle feires brudemesse, fikk vi strekke oss litt langt, mente Kantora. Det gjaldt «Jeg elsker dig» av Grieg samt noe fra musikalen «Chess».

– Sangeren er dessuten en skjønn gutt! ropte hun begeistret i telefonrøret.

– Det var visst Sankt Hallvard også, og det kostet ham nesten en plass i salmeboken!

Dermed lo vi begge høyt og lot saken være avgjort.

26. mai – Søster Huberta ligger på det siste på sitt værelse i klosteret. Nonnesløret er tatt av, men til tross for sine toognitti år har hun ikke ett grått hår. Hun er svak i pusten og orker ikke si noe. Men hun smiler. Jeg synger for henne, leser noen skriftord og takker for tolv års samvær og samarbeid. Hun ser lenge på meg før jeg går; hun vet det er siste gang, og de mørke øynene skinner. Så vil hun si noe. Det krever mer pust enn hun har. Men til slutt får hun hvisket frem ordene:

– På gjensyn!

Du synes kanskje det er tåpelig sagt; du ser intet håp i døden. Ethvert gjensyn er utelukket når Styx, dødens elv, er krysset. Akk, flyktige er årene, Postumus; våre bønner stanser ikke aldringens rynker, eller døden, som ingen kan temme… Du må forlate din jord og ditt hus og din elskede hustru; av trærne du plantet skal ingen følge en kortlivet herre, unntatt forhatte sypresser. En arving skal drikke den vinen du gjemte bak hundrede låser…

Du hatet sypressen, for den vokste blant graver, og minnet deg om døden. De fleste tenker som deg fremdeles, og har ingen tro på noen tilværelse etter denne. Men for oss kristne er døden en overgang til et bedre liv, til et himmelsk gjestebud, hvor vi sammen med vår Herre skal drikke en vin som langt overgår den vi fikk på jorden. Slik er de bilder våre hellige skrifter gir av den saligheten som venter de troende. Det var der søster Huberta ønsket å se meg igjen.

27. mai – Det ble tilløp til dramatikk da jeg i går kveld var i kirken for å gjennomgå vigselsritualet med brudeparet. En filippinsk brud var allerede i ferd med å pynte kirken sammen med venninner og slektninger. Hun skulle gå opp kirkegulvet bare et kvarter etter at den norske bruden var gått ut, og dermed måtte pyntingen gjøres på forhånd. Den norske mente at farvene på filippinernes pynt ikke ville stå til hennes kjole. Det dro opp til et lite uvær mellom de to brudene. Min venn gjorde tegn til at vi herrene burde ligge lavt. Men nå var det endelig min tur til å skjære gjennom:

– I Kirken passer alle farver sammen!

Dermed måtte gemyttene roe seg.

Det ble et vakkert bryllup; jeg var like rørt som brud og brudgom. Høydepunktet ble selvsagt den unge sangeren, som med sitt under av en stemme kunne ha fått en drikkevise til å lyde som et oratorium. Kantora fikk rett på alle punkter.

I all stillhet fylte jeg enogfemti år. Men jeg kan ikke huske at det noensinne før har regnet på min fødselsdag. Det var også første gang den ikke ble feiret.

29. mai – Søster Huberta døde i natt. Da jeg tegnet korset på pannen hennes i morges, var hun allerede kald. Hun lå på sengen i sin nonnedrakt med foldede hender og nypussede sko. Et lys var tent på nattbordet, men ellers viser de gamle nonnene ingen overdreven aktelse for døden. En etter en kommer de raslende med sine rosenkranser og samler seg hos den døde. Vi holder en enkel bønnestund. Så går de stille hver til sitt. Gud alene vet hvem det er som neste gang står for tur til det tente lyset på nattbordet.

30. mai – Det har vært dager preget av kirkelige plikter. Du vet ikke engang hva en ’nonne’ er, for ikke å si en ’rosenkrans’. Vår religion er full av egenartede uttrykk som er i ferd med å gå i glemmeboken, selv i den gamle kristenheten. Folk ferdes som turister i troens minnesmerker fra fortiden, og stirrer, forundret eller likegyldig, på symboler som ikke lenger symboliserer noe for dem. Slik er det også forutsagt i våre hellige skrifter. Jesus sa engang til sine disipler: «Når Menneskesønnen kommer tilbake, vil han da finne tro på jorden?» Han kalte seg selv «Menneskesønnen», og det er vår tro at han ved tidenes ende skal komme tilbake «for å dømme levende og døde». Det store frafallet fra troen som vi nå opplever, kan være et tegn på at tiden for hans gjenkomst er nær, selv om tusen år i Guds øyne er «som én dag, som dagen i går og som en nattevakt.» Vi vet lite, og fatter enda mindre. Men det er et stort håp i det lille lyset vi tenner på nattbordet hos våre døde.

2. juni – Roma – Du ville ikke ha kjent deg igjen her. Keisere og paver har rasert det meste av ditt Roma; dagens gatenivå ligger flere meter over de gatene du vandret på. I din tid fantes det fremdeles bolighus av tre og offentlige bygninger av simpel mursten. Men du kunne også se svære leiegårder i flere etasjer, praktfulle patrisiervillaer, og templer og basilikaer av kalksten og marmor. Du opplevde keiser Augustus’ storslagne byggevirksomhet, og selv om du avslo tilbudet om å bli hans privatsekretær, kom du etterhvert ikke bare til å stå på hans side, men også til å stå ham ganske nær. Augustus selv skrøt jo av at han «fant et Roma av mursten og etterlot seg et Roma av marmor». Hans mausoleum står fremdeles ved bredden av Tiberen. Din venn endte som en gud – en skjebne han for øvrig delte med alle sine etterfølgere på keisertronen. Du ble med andre ord spart for mye. Den keiserlige guddommelighet skulle for øvrig komme til å koste mange kristne livet. De nektet å vise hans person guddommelig ære. Vi kan umulig godta at et menneske opphøyer seg selv til gud. Bare Jesus Kristus er guddommelig for oss: Han er ifølge vår trosbekjennelse «Guds Sønn». Da de kristne fikk valget mellom å avsverge troen og dyrke keiseren eller å miste livet, valgte mange døden. Vi kaller dem martyrer, og sier at deres blod ble Kirkens såkorn. Det grodde etter dem. Tre hundre år etter Augustus seiret Galileeren til og med over Keiseren. Keiser Konstantin gav avkall på sin guddommelighet, og bøyde seg for de kristnes Gud.

3. juni – Pompeius-teatret ble bygget i din barndom. I morges tittet jeg på noen murrester av det under Palazzo Pio. Det er arkeologene som har gravet seg frem til det som er igjen av ditt Roma, og det graves fremdeles. Deler av Cæsars forum ble avdekket i 1932, og jeg tenkte på deg da jeg stod der igår. Cæsars slekt skrøt jo av å stamme fra Venus, og til kjærlighetsgudinnen var det han før slaget ved Farsalos lovet å bygge et tempel, dersom hun sørget for at han seiret over rivalen Pompeius. Det gikk som han ønsket, og i 46 f.Kr. innviet han templet. Du var bare nitten år dengang, men du var i Roma, for det var året før du dro til Aten for å fortsette dine studier. Jeg ser deg levende for meg, du og noen medstudenter, helt i bakgrunnen, antagelig med et hånlig flir om munnen, for dere foraktet selvsagt Cæsars diktatorfakter. Nå står bare sokkelen igjen av hans tempel, men hans politiske og litterære ettermæle har en større glans enn du ville like. Inntil for hundre år siden var også her oppe i nord kjennskap til latin selve grunnlaget for all høyere dannelse, og den latinske teksten disiplene begynte med var 1. bok av Cæsars beretninger fra Gallerkrigene: Gallia est omnis divisa in partes tres var den første latinske setningen de leste og den siste de glemte.

4. juni – Aventinerhøyden var på din tid en utkant av til dels tvilsomt rykte, et arnested for plebeiisk opprør mot byens patrisiervelde. Idag er det fornemt her, selv om ungdommen ruser seg med narkotika i parkene mellom de gamle kirkene. Den eldste er Santa Sabina, oppkalt etter en romersk matrone som ingen vet noe om, men som tidlig ble blandet sammen med en hellig kvinne fra Umbria med samme navn, og derfor kunne gi navn til en kirke. Den ble bygget allerede på 400-tallet, og er et praktfullt eksempel på det vi kaller en oldkirkelig basilika. Inngangsdøren er av sypresstre, med rike utskjæringer, og her finnes den eldste kjente billedlige fremstilling av Kristi korsfestelse, et motiv som du nok bedre enn jeg kan forstå var tabu i kristendommens første århundrer. At «Guds Sønn» skulle henrettes som en forbryter, var «et anstøt for jøder og en dårskap for grekere», som en av våre aller største teologer har uttrykt det. Santa Sabina med det tilhørende klosteranlegget ble av paven i 1220 gitt til Dominikanerordenen, som også jeg tilhører. Vi har som hovedoppgave å tale om troen til hedninger og vantro, og så lenge vi holder hodet kaldt og hjertet varmt, nøyer vi oss med det. Men det har dessverre også vært perioder av dårskap, hvor hodet har vært varmt og hjertet kaldt. Da er vi forfalt til inkvisisjon. Den er historisk sett et tilbakelagt stadium for mange århundrer siden, men som sjelstilstand kan den fremdeles spøke på Kirkens mørkeloft. Religiøse miljøer har lett for å tiltrekke seg mennesker med frykt for friheten og trang til makt over andre. Men vår nåværende generalmagister og øverste leder, pater Timothy Radcliffe, som har sitt hovedkvarter i Santa Sabina, er noe av det minst autoritære og inkvisitoriske man kan tenke seg. Idag blir han av en fransk journalist spurt om hva som er meningen med vår orden. Den engelske pateren returnerer spørsmålet med et spøkefullt glimt i øyet:

– Kan De fortelle meg hva som er meningen med franskmennene? Det gode ved dem er jo at de fins. Slik er det også med oss dominikanere: Vi fins!

5. juni – Den engelske dramatikeren Noel Coward møtte en av sine bekjente i et selskap og innledet samtalen slik: «Vi har ikke tid til å snakke om oss begge. La oss derfor snakke om meg!» På samme vis oppfører vi oss når vi skal be, hevder pater Radcliffe. Vi er helt oppfylt av oss selv, av våre bekymringer, planer og prosjekter. Bønnen forfaller til selvopptatt prat. Det blir liten eller ingen plass til Gud. Pateren innrømmer at han også selv er lite flink til å be. Distraksjonene er mange

Meningen med bønnen er ikke at vi skal sitte og tenke på Gud. Når vi er blant venner, tenker vi ikke på dem; vi er sammen med dem. Å be er å sette seg i Guds nærvær og la stillheten senke seg i sinn og tanker. Å be er å åpne seg for Guds vennskap: «Noen ganger leser jeg et bibelord, mediterer over det, lar det synke inn i meg. Jeg gjentar det for meg selv til det har trengt gjennom de stengsler min selvopptatthet setter. For øyeblikket er det dette verset fra Salme 143: In the morning let me know your love. Tenk hvilken omveltning det ville bli i våre liv om vi bare ble oss denne kjærligheten ørlite mer bevisst! Men dersom jeg åpner meg for Gud, for at hans vilje skal skje med meg, må jeg samtidig være åpen for at mitt liv kan bli radikalt forandret. Jeg må være villig til å legge ned forsvarsvåpnene, ta av meg panseret og ta fatt på en reise som vil ende med at mitt stenhjerte blir smadret og knust. Det virker unektelig litt skremmende, det kan bli smertefullt. Den hellige Augustin sa i en bønn: ’Herre, gjør meg kysk, men ikke ennå!’ Jeg griper stundom meg selv i å be på samme måte: Herre, la meg bli hellig, gjør meg til et nytt menneske. Men ikke ennå! Ikke før jeg er gått av som ordenens generalmagister, ikke før jeg har ordnet denne saken, ikke før til våren … Jeg håper den dagen vil komme da jeg slutter å si ’ikke ennå’. Gud venter tålmodig på at det skal skje. Han venter som en venn.»

6. juni – Ditt fulle navn var Quintus Horatius Flaccus, men i likhet med tyskerne kaller vi deg bare Horats. I alle Europas land har du venner, en liten flokk latinlesere som finner et fristed i din poesi. Vi synes vi kjenner deg bedre enn noen annen skikkelse fra antikken, men det meste vi vet om deg, har du – ikke alltid helt pålitelig! – fortalt oss selv. De ytre hendelsene i ditt liv kan sammenfattes på noen linjer: Du ble født 8. desember i år 65 f.Kr. i den lille byen Venosa i Syd-Italia, på grensen mellom Apulia og Lucania. Du kom fra beskjedne kår; din far hadde opprinnelig vært slave, men sammen med friheten hadde han også skaffet seg en liten gård, og hadde dessuten inntekter fra en slags inkassovirksomhet. Han kan ikke ha gjort det så helt dårlig, for han syntes ikke skolen i hjembyen var god nok til deg, og da du var åtte år, tok han deg med til Roma og meldte deg inn ved den ettertraktede skolen til grammatikeren Orbilius, som du selv kaller en «storpryler». Din far var sammen med deg hele tiden, og sørget for å holde deg unna alt som kunne forstyrre dine studier eller forderve dine seder. Da du var tyve, dro du som så mange unge romere til Hellas, for å fortsette studiene i Aten. Men her ble du som filosofistudent innhentet av de politiske begivenhetene: Cæsar var nettopp blitt myrdet; du følte sympati med frihetstrangen hos dem som hadde sørget for det, og sluttet deg til Brutus’ opprørshær i Hellas, hvor du fikk titelen ’militærtribun’ og kommandoen over en hel legion. Det var mye for en sønn av en frigitt slave. Men etter nederlaget ved Filippi i år 42 «kastet du skjoldet», som du selv sier, og vendte tilbake til Roma året etter. Her fikk du tilgivelse av makthaverne for det militære sidespranget, men din far var død og din families eiendom konfiskert av staten. Du måtte finne deg en kontorjobb for å ha noe å leve av, samtidig som du begynte å dikte. Du var fireogtyve år, «vingestukket og fattig». Men så ble du kjent med andre diktere, til og med de største blant dem, og på sensommeren i år 38 smilte lykken til deg. Dikterne Vergil og Varius presenterte deg for Mecenas, en minister hos den mektige Oktavian, senere bedre kjent som keiser Augustus. Mecenas var søkkrik, interessert i litteratur og i den grad raus mot dikterne at hans navn for ettertiden er blitt selve betegnelsen på en kunstens beskytter og velynder: Han var den første mesén. Du ble innlemmet i hans vennekrets, og fem år senere skjenket han deg en landeiendom i Sabinertrakten utenfor Roma. Dermed var du fri for økonomiske bekymringer, og kunne hengi deg til landlivets gleder. Gjennom Mecenas ble du også en venn av keiser Augustus, som ville ha deg som sin personlige sekretær. Men din frihet og uavhengighet var deg mer dyrebar enn en ærefull stilling; du klarte å avslå tilbudet uten at det gikk ut over vennskapet. Som dikter ble du elsket og beundret allerede i din samtid; ingen hadde før deg skapt en lyrikk på latin som fullt og helt kunne måle seg med det ypperste i den greske. Ingen poet hadde heller kommet så nært innpå menneskenes liv, og ingen hadde utlevert seg selv slik du gjør det i dine dikt.

I år 8 f.Kr. døde Mecenas. Noen måneder senere, den 27. november, fulgte du selv etter, og ble gravlagt på Esquilinerhøyden, ved siden av din venn.

Jeg har glede av å tenke på at den store Mariakirken i Roma, Santa Maria Maggiore, hvor jeg selv som ung mann fikk gudstroen i gave, kan være bygget over din grav.

7. juni – De gamle keiserne har etterlatt mange spor i Kirken. Til de minst behagelige hører den byråkratiske ånd som utgår fra den romerske kurie og brer seg helt ned i skuffene i lokalkirkenes sognekontorer. Den tiltrekker seg byråkratisk anlagte typer som oppfatter minnelige ordninger som sabotasje, og et ufullstendig utfylt skjema som et forsøk på å antaste universets hensiktsmessighet og orden. Ihvertfall trodde jeg det var slik, inntil jeg igår trådte inn i denne verden sammen med et forventningsfullt og forelsket brudepar, som jeg hadde formant til å inngå lovformelig ekteskap da jeg ifjor døpte deres lille Pernille. Unge Marius var dessuten nedkommet med sin første roman, som skulle utkomme til høsten, og hans Anette gledet seg til vielsen i Olavskapellet i Roma enda hun var protestant. Ambassaden skulle ta seg av de statlige sider ved saken, og de kirkelige papirene var ordnet og utfylt i Oslo, i det foreskrevne antall eksemplarer, og vi hadde biskopens ord for at alt var i orden.

Så stod vi igår kveld i det enorme og mørke sakristiet i San Carlo al Corso for å finslipe de praktiske detaljene med den presten som har overoppsyn med kirken, Don Remo. Han viste seg fra første øyeblikk som en vennlig mann, og etterhvert som begivenhetene skred frem, som et usedvanlig selvoppofrende og ubyråkratisk menneske. Men han begynte med å spørre etter papirene.

– De ligger i Oslo, sa jeg, og ante allerede uråd.

– Da kan vi ikke ha noen vielse her, sa Don Remo bedrøvet.

– Det er kommet en mengde bryllupsgjester fra Norge …

– Mi dispiace. Beklager! Uten papirene går det ikke!

Jeg så på de lange rekkene av utskårne, lukkede skapdører fra barokken. Brudeparet ante uråd. Jeg satte dem inn i situasjonen. Don Remos ansikt var bare medfølelse.

– Vi holder gudstjenesten som planlagt, men med velsignelse av brudeparet istedenfor vielse, sa jeg. Så kan vi ordne vielsen i all stillhet i Oslo. Gjestene er stort sett protestanter, og vil ikke merke forskjellen…

Brudeparet nikket. Don Remo så tvilende ut. Det forbauset ham kanskje at en dominikaner kunne komme på en så jesuittisk løsning.

– Det er jo først i overmorgen, sa han omsider. Dersom De kan få papirene tilsendt på faks fra Oslo, og møter meg i morgen klokken åtte, skal vi se hva vi kan gjøre.

Jeg våget ikke ringe biskopen før klokken halv åtte i morges, men han svarte så vennlig og opplagt at man skulle tro det for ham var midt på formiddagen. Fem på åtte hadde jeg papirene, og syv over var jeg hos Don Remo, som stod og ventet på meg utenfor kirken. Nå var problemet at San Carlo al Corso, til tross for sin høye kuppel og mektige fasade, ikke var noen sognekirke. Papirene måtte gjennomgås, stemples og føres inn i kirkeboken av sognepresten i San Lorenzo in Lucina, som lå noen minutters gange nedover Corsoen. Da vi kom dit, var kirken stengt med et svært gitter mellom søylene foran inngangen. Noen hadde åpenbart forsovet seg, for en romersk kirke skal ikke være stengt når klokken er over halv ni. En politimann kunne opplyse at vi måtte rundt kvartalet for å komme til sognekontoret og presteboligen. Da vi omsider stod foran enda en stengt dør, var det en hel meny av ringeklokker. Don Remo arbeidet seg oppover fra sognekontoret til katekesen til biblioteket til kjøkkenet. Intet svar. Til slutt gjenstod bare sognepresten privat. Etter tre solide forsøk hørte vi en søvndrukken, men samtidig ilter stemme:

– Hvem er det?

Don Remo presenterte seg. Han var superior for rosminianerpatrene og rektor for nabokirken og i det hele tatt ingen hvem som helst.

– Vent foran inngangen til kirken! bjeffet stemmen, og var like ilter.

Så var det Corsoen i motsatt retning og ny venting foran det stengte gitteret. Det gikk et kvarter, det gikk en halv time; sognepresten skulle åpenbart både nyte sin kaffe og lese avisen. Han var i det hele tatt en gigantisk fornektelse av den romerske definisjonen av en god prest: Det er en mann som står opp klokken fem to ganger daglig!

Etter nærmere tre kvarter hørte vi noen nøkler som raslet. Kirketjeneren låste opp kirken innenfra, men strevet lenge før han fant nøkkelen til gitteret på det svære knippet sitt. Under alt dette hadde ikke det vennlige uttrykket veket et øyeblikk fra Don Remos ansikt. Han var et mirakel av tålmodighet, og da vi ble ført gjennom kirken, og kirketjeneren knapt verdiget Vårherre et lite kniks idet vi passerte tabernaklet, tok den gode pateren seg tid til et dypt knefall. Inne på sognekontoret hadde sognepresten satt seg til rette bak skrivebordet, og rukket å iføre seg hele sitt gretne embedsvesen. Han gryntet avmålt til Don Remos vennlige hilsen, grep papirene og bladde åndsfraværende gjennom dem med et mistroisk uttrykk i det søvnige ansiktet. Det viktigste papiret manglet, konstaterte han. Nei så sannelig, der var det, til og med på engelsk, hva nå det skulle bety. Han mildnet litt, halte frem den svære kirkeboken og gav seg til å føre inn de norske navnene, som for ham bare var meningsløse opphopninger av konsonanter, bortsett fra Marius, som jo var et romersk navn fra republikkens tid. Vi kom i snakk; han tinet opp og livnet til. Da alle navn og datoer omsider var ført inn, og stemplene på plass, gjorde jeg en diskret bevegelse i retning portemonéen på innerlommen, men nei, det var ingenting å betale. Han fulgte oss til døren og tok oss i hånden da vi gikk.

Nå trodde jeg alt var i orden, enda klokken bare var fem på ti, og takket Don Remo for hjelpen. Han så på meg med stor overbærenhet. Vi var såvidt begynt! Han rakte meg en bussbillett og vi steg inn i en liten elektrisk buss som gikk i en underlig siksakrute og brukte nesten en time på å bringe oss til Lateranet, hvor Romas domkirke ligger og paven hadde sin residens helt til han etter tilbakekomsten fra Avignon i 1377 slo seg ned i Vatikanet. I det enorme palasset ved Laterankirken ligger idag det såkalte Vikariatet, som er den pavelige administrasjon for bispedømmet Roma. Her må alle kirkelige ekteskap som inngås i byen godkjennes og registreres. Korridorene er enorme og uendelige, dørene utallige. Man føler seg liten i slike omgivelser, og kommer uforvarende til å tenke på Kafka, selv med gyldig stemplede papirer under armen. Portneren er uvennligheten selv, men vifter oss i riktig retning. Don Remo har vært her før og kjenner plutselig igjen den riktige døren. Men ved siden av dørkarmen lyser det «Opptatt» med røde bokstaver. Her er det bare å vente, sier min ledsager dempet. Her hever ingen røsten. Å banke på er uhørt. Gulvet er så blankpolert at de alvorlige mennene som stadig passerer, blir speilet i det som sorte svaner på et vann.

Plutselig går døren vår opp. En dame med struttende bryster og en bunke papirer på armen kommer ut og er litt av et stilbrudd idet hun tripper bortover korridoren på klakkende høye hæler. Hun lukker døren etter seg, og det lyser fortsatt rødt. Don Remo er en virtuos i tålmodig venting, men selv er jeg forlengst ved tålmodighetens grense. Da slukner gudskjelov de røde bokstavene, og det tennes noen grønne: «Kom inn»!

Innenfor døren er det et spartansk innredet lite kontor under den vanvittige takhøyden, og bak det enkle skrivebordet sitter en prest i sort kjole. Han reiser seg idet vi kommer inn, hilser kollegialt og møblerer en slags høflig konversasjon mens han stempler papirene. La Norvegia! Det er åpenbart et navn som gir ham få assosiasjoner, til tross for at det var fra Lateranpalasset pavene i middelalderen skrev brev til norske konger. Men papirene er i orden, og det er ikke lenger noe problem at bruden er protestant, selv i pavens by. Nå gjenstår bare selve registreringen av papirene. Han henviser oss til et kontor ved enden av korridoren. Der står døren åpen, og det sitter flere nonner bak hver sin dataskjerm. Alle er opptatt. Men vi er blitt mestre i å vente.

Endelig blir det ledig hos den ene nonnen. Hun skal føre alle opplysningene fra papirene inn i sin maskin. Men så protesterer plutselig maskinen: Den nekter å godta at brudgommen er døpt i Porsgrunn. Nonnen forklarer oss at når hun slår inn en P, får hun opp alle byer på P i hele verden; bare Porsgrunn mangler. Det tar henne et kvarter å få overbevist maskinen om at også Porsgrunn er en by i verden, hvor man ikke bare kan være født, men til og med katolsk døpt. Endelig er Marius og Anette vel forvart i Vikariatets ekteskapsarkiv, og da er også betingelsene oppfylt for at de gyldig kan vie seg til hverandre foran Olavsalteret i San Carlo al Corso. Men først skal Don Remo og jeg enda en gang passere den uvennlige portneren og tilbringe en time til på den lille elektriske siksak-bussen. Hele operasjonen har dermed kostet oss begge en formiddag av vår tilmålte tid, men Don Remo har utvilsomt innlagt seg fortjenester i det store regnskap: Han har etter Bergprekenens ord fulgt en mann to mil, enda han ikke en-gang var tvunget til å følge ham en. Selv har jeg fått innsyn i et byråkrati som bak alle strenge fasader og låste skap allikevel har et menneskelig ansikt. Det er dette vidunderlige med italienerne at når det virkelig gjelder, har de evne til å sette formalitetene litt til side, og ordne en sak på tre timer som normalt ville ta tre uker.

14. juni – Oslo – Endelig er den katolske salmeboken kommet, etter ni års arbeid. Det tok seks år å gjøre klar manuskriptet og tre år å produsere boken. I det store og hele er den som jeg ville ha den, og jeg tror aldri noen mer fulltonende salmebok er blitt skjenket kirkesangen her til lands, hverken poetisk, musikalsk eller teologisk.

15. juni – Jeg tar forskjellig medisin mot de gremmelser som kan melde seg i dagliglivet. Dine dikt er gode å ty til når sinnets likevekt skal gjenopprettes, og tanken søker ro i de store linjer og lange perspektiver. Men når humøret trenger en løftelse, tyr jeg ikke sjelden til Holbergs «Levnedsbrev», skrevet på et velopplagt og humørfylt latin som raskt kvikker meg opp. Forfatteren innrømmer også selv i forordet at det nettopp er gjennom stilens «festivitas» han håper å nå frem til leserne: Editionem huius epistulæ haud ingratam popularibus fore spero; præsertim cum solita illi scripta sit ingenii festivitate, quæ etiam nugas commendabiles reddit – «Jeg håper at utgivelsen av dette levnedsbrev ikke vil være forfatterens landsmenn uvelkommen, særlig siden det er skrevet med hans sedvanlige munterhet, som gjør endog de rene bagateller lesverdige.» Her skildrer han sine første barneår i Bergen, barndomshjemmet som ble tatt av brann, foreldrene som døde tidlig, og hans egen skolegang, hvor – som i din tid – pryl var det viktigste pedagogiske hjelpemiddel. Formynderen sendte ham til «Opplandene», hvor han ble utsatt for en huslærer som hadde sin største forlystelse i å gå løs på disiplene med stokk og ris; han lot dem selv «løse buksene», og «inspiserte daglig deres bakdel». Mannen var ikke stillingen voksen, og måtte slutte som lærer. Holberg gledet seg over dette, ikke minst på vegne av det latinske språk, «som han arbeidet med stor iver for å ødelegge».

Noe av det morsomste er skildringene av dikterens reiser gjennom Europa og til Roma. Hos de meste siviliserte folkeslag møter han en fullstendig uvitenhet om nordiske forhold. De er for eksempel bare opptatt av sitt eget språk, mens vi bryr oss for lite om vårt eget, og heller vil tilegne oss de fremmede, moraliserer han. I Roma møtte han en ung mann som ikke trodde Holberg kunne være nordmann, for i en reisebok hadde han lest at «nordmenn er vanskapte, med griseøyne og en munn som går fra øre til øre». Det svarte heldigvis ikke til dikterens utseende. Derimot fikk han i sine yngre år lide adskillig spott på grunn av sin facies puellaris; ikke bare så han særdeles ung ut for alderen, og ble selv som «ekstraordinær professor» tatt for en bortløpen skolegutt, men han hadde «pikeansikt».

Som moden mann sitter dikteren under parykken og smir sin ungdoms forsmedelser om til latinsk vidd. Det gror blomster i sårene. Tiden er den største mester i legekunst.

19. juni – Du spør din venn Mecenas: «Hvordan kan det ha seg at ingen er fornøyd med sin stilling, enten de selv har valgt den eller skjebnen har pålagt den? Hvorfor skryter de av dem som driver med noe annet? ’Lykkelige er handelsmennene,’ sier soldaten, og stønner med trette lemmer under vekten av sine våpen. Men handelsmannen ser skipet sitt gå under i stormkastene og fremholder det stikk motsatte: ’Soldaten har et bedre liv. Han behøver jo bare å storme frem til kamp, og på mindre enn en time er det hele avgjort: Enten en hurtig død eller en herlig seier.’ Når klienten ved første hanegal banker på sakførerens dør, misunner juristen bonden, mens denne på sin side har forlatt landsbygden og er kommet til Roma som kausjonist i en sak; nå går han rundt og roper at byfolk er de eneste som lever lykkelig…

Men om nå en gud sa til alle disse: ’Jeg vil la det bli som dere ønsker, du som før var soldat skal bli kjøpmann, og du som var sakfører bonde’… ja, så vil de ikke, enda de nå hadde muligheten til å bli lykkelige. Er det da å undre seg over at Jupiter blir rasende, og sier at han aldri mer vil låne øret til slike bønner?»

Spøk til side, sier du så, men tilføyer at det ikke er noe i veien for at sannheten kan sies med humor. Det er som jeg skulle ha sagt det selv. Men i min tid som i din er det alvorsmennene, og nå for tiden også legioner av humørløse kvinner, som har tatt patent på sannhet og fornuft. De smilende ord blir av mengden ansett som useriøse. En velformet setning vekker mistenksomhet. Grammatikk er avleggs, den muntre lille brodden usolidarisk. Du aner ikke hvilken trøst jeg finner i dine vers, gamle venn!

22. juni – Mor er på besøk. I en av de nymotens butikkene hvor man selger slikt som folk før i tiden gav til skolemusikkens loppemarked, fant jeg forleden en nistekurv i aluminium, en tro kopi av den vi hadde med oss på søndagsturene i min barndom. Den var malt slik at den skulle forestille en flettet kurv. Inni var det brett som gjorde det mulig å legge maten i tre etasjer. Mor gjorde store øyne da jeg satte den frem i den gode skyggen under epletreet, og måtte le da den ble åpnet, for der lå turnisten fra slutten av 50-tallet: Brødskiver med egg og ansjos, egg og tomat, servelatpølse og ost på de to øverste brettene, Mor Monsen-kake i fine firkanter på det nederste. Vi måtte nøye oss med kaffe på termos, men dengang kokte far kaffe på primus. Det blåste som oftest på Jæren, også til søndags, men vi fant alltid et skogholt eller en fredet plett mellom sanddynene på stranden hvor nistekurven kunne åpnes og primusen fyres opp. Far har vært i Tønsberg tre ganger etter at slaget rammet ham for syv år siden, men nå er han for skrøpelig til å reise. Det er et vemod i dette som siger inn over oss mens vi spiser, men så trer mor synålen og tenner sigaretten, og da er det bare å ta alt som det er og være glad det ikke er verre.

1. juli – Nybygda, Senja – Du hadde heller ingen barn. Intet i dine dikt tyder på at du savnet det. Fra din egen barndom gir du oss få glimt. Men engang som liten gutt var du på Vulturberget hjemme i Apulia, og sovnet trett av leken. Da kom duer, som sendebud fra gudene, og dekket meg med friskt løv. Det var et under for alle… hvordan jeg under en haug av myrte og laurbærblad kunne sove trygt for bjørner og giftig orm. Du trekker frem dette barndomsminnet en dag du i en religiøs stemning synes å høre selve musenes sang: Hører dere? Blir jeg kanskje narret av min egen begeistring? Nei, jeg hører, og synes jeg vandrer gjennom hellige lunder, med svalende bekker og et mildt drag i luften.

Slik kan også høysommeren være på Senja, selv uten muser og mytologi. Det er min søsters små barn som jevnlig trekker meg hit, Ingard på tre og Ingeborg på snart to. De er oppe allerede i femtiden om morgenen, og jeg vekkes av de små føttene i fullt trav over tregulvene. De lever i polarsommerens evige dag, og har glemt at natten finnes.

– Kor e Bobbo? spør de moren. Det er meg de mener.

– Bobbo sover.

– Kan vi få gå ned til han?

– Nei.

De fortsetter leken helt til storebroren finner tiden inne til å tukte søsteren, og hun må hyle på kvinners vis.

– Brum, brum, sier jeg. Ingeborg tier, begge lytter.

– Var det Bobbo? spør Ingard.

– Kanskje det var Ole Brumm, svarer moren hemmelighetsfullt.

Da kommer han løpende. Jeg lukker øynene og later som jeg sover. Han står helt stille ved sengen.

– Bobbo! Han er lavmælt og nølende. Jeg åpner et øye, og så er han over meg. Det er en nådetid. Om et par år er han kanskje allerede for stor til slike morgenstunder.

Om kvelden må jeg liste meg inn til dem og se dem når de sover, trette av leken. Da drømmer de. Kanskje hører de også musenes sang.

4. juli – Tønsberg – Jeg har det i grunnen enda mer herskapelig i Florians hus enn jeg hadde det i prestegården: Leiligheten består av hele første etasje i et stort hus fra 1912, med raus takhøyde, store, gammeldagse vinduer og en herlig innebygget glassveranda med dør rett ut til haven og godstolen under epletreet, hvor mangt et godt innfall helt ubedt er kommet til meg. Innenfor det romslige kjøkkenet har jeg gjesterom og privatkapell i det gamle pikeværelset; spisestuen har plass til tolv rundt det to hundre år gamle bondebordet, og i det ene hjørnet er det gammeldags divan med veggteppe og familiebilder over; der kan jeg hvile middag når jeg blir gammel og trett. Arbeidsværelset, som jeg etter mønster fra den russiske litteratur spøkefullt kaller «mitt kabinett», er polstret med bøker, har bord til skrivning og lenestoler til samtale foran kaminen, og åpner seg ut mot glassverandaen, hvor Florian og jeg har sittet i hele kveld, og sigarrøken ligger tykk. Før var det bare han som røkte, men etter at jeg ble femti, har jeg oppdaget sigarens mandige gleder. Min husvert og venn er aristokrat og ser ut som en fyrste, men som så mange ekte aristokrater er han fattig på jordisk gods, og må forsørge kone og seks barn i sitt ansikts sved. Jeg pleier å erte ham med at han er «barnebarn av Sound of Music»; baron von Trapp var nemlig hans morfar, og en av de syngende vakre pikene i filmen forestilte hans mor, Johanna von Trapp. Familien flyktet til Amerika i nazitiden; Florian ble født der, og kom først til sitt egentlige hjemland da han var ti år gammel. Men da han var ferdig med gymnaset, hadde han forlengst fått nok av tradisjonenes trykk i Østerrike. Han dro verden rundt i beste hippiestil før han satte seg på motorsykkelen, kjørte nordover og havnet etter mange omveier i Norge. Her tilbrakte han den første vinteren i en selvbygget båt uti Frognerkilen, og tok de jobbene som bød seg: Han var lagermann på Pax Forlag, arbeidet i kulissene på Nationaltheatret og satt som nakenmodell for tegnestudentene, og ikke minst studinene, på Granum tegneskole. Etterhvert ble han en habil snekker og kom inn i fastere former: Han møtte sin Ada, og gjennom den karismatiske bevegelsen fant han også veien tilbake til Kirken og dens solide familieidealer. Han har både engelsk og tysk som morsmål, men taler kun norsk med sine barn, for at de skal være helt trygge på hvor de hører til. I menigheten er han en av pilarene, og for meg er han noe av det hyggeligste som har hendt meg i livet.

15. juli – Paris – Du møtte Mecenas og fikk en landeiendom, jeg møtte Provinsialen og ble beordret tilbake til byen og klosteret. Tønsberg har vært mitt Tusculum, et tolvårig asyl fra livet i hovedstaden. Min foresatte her i Paris er en klok mann, yngre enn jeg, men med lang erfaring i å samle individualister i kommuniteter. Han synes jeg har levet alene lenge nok, og har selvsagt rett. Klosteret i Oslo, som i de senere år har vært truet av tiltagende sklerose, skal tilføres nye krefter og fylles med brødre. Jeg sitter med gråt i hjertet og sier ja til å bli forflyttet og «assignert» – Kirken har sitt eget vokabular – til St. Dominikus kloster i Oslo, enda jeg så sent som i april i et ubevoktet øyeblikk hadde sagt meg villig til nettopp det. Etterpå går jeg en utallighet av runder i Monceau-parken, uten blikk for sommeren, nedsunket i tristesse. Jeg skammer meg over meg selv. Det er første gang i løpet av mine femogtyve år i ordenen jeg i lydighetens navn er blitt bedt om noe jeg ikke hadde lyst til. Jeg burde være glad for endelig å få en anledning til å praktisere den lydigheten jeg lovet da jeg avla mine klosterløfter. Men jeg så bare for meg de kjente og kjære ansiktene fra menigheten, glassverandaen og den gode havestolen under epletreet, de tilslørte og elskelige gamle søstrene, og lille Kjellfrid som nesten daglig krøp opp i fanget mitt for å høre meg synge «Lille Kjellfrid, min due…» Og jeg så Florian, den kjæreste blant venner, våre etterlengtede halvlitere hver tirsdag, den dype samhørigheten som er en sjeldenhet blant middelaldrende menn – nå skulle den kanskje tørke inn. Jeg bodde i min venns hus, hørte hver dag lyden av hans fottrinn i trappen, hadde hans kone som sekretær og var som en onkel for hans barn, det var for godt til å være sant for en Kirkens mann. Jeg hadde vært lykkelig som sogneprest, men de tre årene etter at jeg sluttet, hadde vært de rikeste og beste i mitt voksne liv. En sorg seg inn over meg i parken, men samtidig en trøsterik visshet om at det som skjedde allikevel var det riktige i den sammenheng jeg som ung mann hadde valgt å leve mitt liv.

19. juli – Tønsberg – Vi har lett for å finne grunner til å se ned på hverandre. Slik var det selvsagt også på din tid. Derfor beundret du Mecenas. Så vel hans farfar som hans morfar hadde kommandert store legioner: Likevel setter du ikke nesen i sky, som de fleste, mot dem som er av ringere byrd, som jeg selv, sønn av en frigitt slave. Du bryr deg ikke om hvem den enkelte har til far, bare han er et godt menneske…

Jeg vender tilbake til meg selv… som alle rakker ned på fordi jeg er sønn av en frigitt slave, men også fordi jeg spiser middag hos deg, Mecenas, og fordi jeg engang kommanderte en romersk legion som tribun. Det er en forskjell her: Alle kan ha grunn til å misunne meg en høy stilling, men ikke at jeg er en venn av deg, som jo velger dine venner med omhu, og holder strebere på lang avstand. Min lykke var at jeg ikke ble din venn ved et rent slumpetreff. Det var ingen tilfeldighet som bragte deg inn i mitt liv; det var den storartede Virgil, senere også Varius, som fortalte deg om meg. Da jeg første gang møtte deg, fikk jeg bare stotret frem noen få ord. Men jeg sa ikke at jeg var sønn av en fornem far, eller at jeg red til hest og så til mine gods ved Tarentum; jeg fortalte deg hvem jeg var. Du svarte, som du pleier, med få ord. Jeg dro min vei, og etter ni måneder sendte du bud etter meg og tok meg inn i din vennekrets. Det viktigste for meg er at jeg vant ditt vennskap…, ikke på grunn av fornem byrd, men ved et rettskaffent liv og et rent hjerte.

Det er gripende hvordan du omtaler din far, den frigitte slaven; ikke bare gav han deg en god oppdragelse og utdannelse, men han reddet deg fra mange laster. Selv om han var fattig, ville han ikke sende meg til Flavius’ skole, enda det var der rikmannssønnene gikk…, nei, han tok gutten sin med til Roma, for at han skulle få den samme utdannelsen som senatorer og riddere gav sine sønner. Dersom noen i folkemengden la merke til mine klær eller slavene som fulgte meg, ville han tro at jeg til slike utgifter måtte ha arvet en betydelig formue. Men det var min far selv som lik en ubestikkelig vaktmann passet på meg i klasseværelsene. Kort sagt: Han voktet min uskyld, som er helt grunnleggende i karakterdannelsen, og reddet meg ikke bare fra dårlig oppførsel, men sørget for at jeg var ulastelig i all min ferd. Han var heller ikke redd for at noen en dag skulle bebreide ham for å ha gjort meg til en skarve auksjonarius eller lavtlønnet skatteoppkrever, som han selv var. Jeg ville forresten ikke ha beklaget meg. Men for alt han gjorde, skylder jeg ham nå både takk og ros; det ville aldri falle meg inn å være misfornøyd med en slik far.

Jeg vil heller ikke, som så mange andre, nærmest be om unnskyldning for at de ikke nedstammer fra fornemme og berømte foreldre. Jeg har en helt annen oppfatning av dette. Dersom naturen for eksempel hadde vært slik innrettet at vi etter et visst antall år hadde kunnet begynne livet på nytt og fått velge de foreldre vi ønsket oss, ville jeg ha vært tilfreds med dem jeg hadde, og ikke valgt meg noen som var neddynget av rang og verdighet. Folk flest ville selvsagt ha ment jeg måtte være fra forstanden, men du ville nok ha syntes jeg var klok, siden jeg dermed også ville ha unngått en byrde jeg ikke var vant til å bære. Som sønn av en stormann ville jeg straks ha trengt mer penger, måttet motta flere besøk, og gått på enda flere visitter; jeg ville ha trengt én eller to ledsagere hver gang jeg skulle på landet eller ut på reise, jeg måtte ha skaffet meg tjenere, hester og vogner med fire hjul. Slik jeg nå har det, kan jeg når som helst ri til Tarentum på mitt lille muldyr … Jeg har et bedre liv enn den fornemste senator: Jeg drar dit jeg vil, til fots og alene. Jeg spør om prisen på grønnsaker og mel, jeg går på tåpelige sirkusforestillinger, om ettermiddagen stikker jeg gjerne innom Forum og slår av en prat med dem som driver med spådomskunster. Deretter går jeg hjem og spiser middag, med purreløk, erter og pannekaker på fatet; tre slavegutter varter meg opp, og på marmorbordet står to begre og en liten vinøse, en tarvelig skyllebolle, en oljeflaske med skål – alt i stentøy fra Campania. Så går jeg til ro uten bekymring for morgendagen… Jeg står opp klokken ti, går en tur, leser eller skriver det som faller meg inn, og får deretter oljemassasje… Når solen er på det varmeste, og det er tid for et bad, forlater jeg Marsmarken og ballspillet. Til lunsj spiser jeg bare det jeg trenger for å slippe å gå hele dagen på tom mave. Jeg nyter freden hjemme. Slik er livet for dem som ikke er plaget av store ambisjoner. Jeg trøster meg med at jeg lever lykkeligere på denne måten, enn om min far-far, min far og min onkel alle hadde vært høye embedsmenn.

21. juli – Min dag er ikke ulik din, men den begynner tidligere: Jeg står nesten aldri opp senere enn syv. Tønsberg har ingen termer, men det trengs heller ikke, for i vår tid er det bad i alle hjem. Vi kan gå rett fra våre senger til badeværelset og skru opp en kran. Da fosser vannet over oss i den temperatur vi ønsker, og forsvinner i noen hull i gulvet. Denne herlige innretningen kalles ’dusj’, fra det franske douche etter det italienske doccia, som hos dikteren Dante for syv hundre år siden betegnet røret som førte vann til møllen. Nå brukes ordet om det vannet vi fører over oss selv for å vaske oss og våkne om morgenen. Dusjen er meg bekjent aldri blitt lovprist av noen dikter, enda den er en av de viktigste kilder til behag i det moderne liv. Det skyldes nok at alle disse tekniske innretningene er like selvfølgelige i vår tilværelse som slavene var det i din. Vi har elektriske maskiner som steker vårt kjøtt, koker våre grønnsaker, belyser og oppvarmer våre stuer, suger støvet av våre gulvtepper, vasker våre klær og vårt stentøy, barberer vårt skjegg, pusser våre tenner, tørker vårt hår. Men vi har ingen som ber våre bønner. Det er bare tibetanerne som har bønnehjul.

I klostrene er det de faste bønnetidene som gir dagen rytme. Disse såkalte tidebønner består av tekster fra vår Hellige Skrift, særlig fra Davids salmer, som synges i vekselsang. Men jeg sitter alene i mitt lille kapell, og kan jo ikke synge vekselsang med meg selv. Derimot kan jeg følge gammel skikk og be på latin. Det gir samhørighet med århundrene. Du ville ha blitt rystet over hvor barbarisk den kristne latinen kan være, full som den er av hebraismer og mesopotamisk tåke. Det samme gjelder gresken. Men for meg er tekstene vakre, for jeg leser dem i tradisjonen, hvor ordene har fått vekt og fylde, og hører i det indre øret klangen av den gregorianske sangen de ble fremført med. Av og til distraheres jeg likevel av å se tekstene så å si med dine øyne, og da skjønner jeg hvorfor enkelte av kirkefedrene skammet seg over dem når de skulle diskutere med dannede hedninger i sin samtid.

28. juli – Prester har gjennom tidene ofte utnyttet nonnenes tjenestevillighet, og nærmest brukt dem som tjenestepiker. Ved frokosten i dag fortalte søster Regina om en medsøster som like etter 2. Vatikankonsil hadde tatt tyren ved hornene. En prest kom bærende på sine sko.

– De er en engel, søster, dersom De vil pusse dem for meg …

– Englene er i himmelen og skokremen i skapet, pastor! svarte den myndige nonnen.

29. juli – Porsgrunn – Det er Olsok, og på dagen femti år siden pastor Anton Taxt ble presteviet. Jeg assisterer ham ved alteret under jubileumsmessen, som er den gamle latinske, kysser hans hånd hver gang jeg rekker ham røkelseskaret, slik ritualet foreskriver, og hyller ham fra hjertet i min preken. Selv om han ikke tilhører noen klosterorden, men er en såkalt sekularprest, er han den som ved siden av pater Hallvard Rieber-Mohn har bidradd mest til å gi meg en identitet som norsk katolsk prest. Det har nemlig vært så sørgelig få av oss etter at Kirken i 1843 fikk lov til å gjenoppta sin virksomhet etter over tre århundrers forvisning. Så vel prester som nonner har stort sett vært utlendinger; særlig har tyskere og hollendere gjort en imponerende innsats. Men de talte med fremmed tonefall, og hadde ofte vanskelig for å gripe det særegent norske.

Anton er fra Arendal. Hans foreldre konverterte til den katolske kirke før han var født; faren var skipper på kystruten, moren en raus og sterk kvinne som alle de åtte sønnene forgudet. Fra hjemmet fikk de med seg en usvikelig lojalitet til Kirken. To av dem, Harald og Anton, ble prester, utdannet ved Propaganda-kollegiet i Roma under pave Pius 12., i ånden fra motreformasjonens tid. Norge var et land som skulle reddes fra det lutherske kjetteri og gjenvinnes for Moderkirken. Men begge brødrene hadde humorens distanse til det som virket urimelig, og årene i Roma ble en lykkelig tid. Fremdeles klinger røsten av gamle kardinaler og andre velærverdige prelater i Antons overdådige imitasjoner på en rekke språk, og til fødselsdager og jubileer kommer det hilsener fra gamle medstudenter som er spredt over hele kloden. Ingen har glemt brødrene Taxt; de var muntrasjonsråd allerede i unge år. De hadde også en uredd og direkte tone i omgang med mennesker, noe som ikke alltid vant forståelse i den hjemlige geistligheten. Da Anton var blitt presteviet etter mange års studier, fikk han ingen tjeneste hvor han kunne bruke sine evner og talegaver for å formidle troen til sine landsmenn; han ble utnevnt til kapellan for nonnene på Sylling, et lite sted mellom Hønefoss og Drammen. Hans eneste plikt var å lese messen klokken seks om morgenen, og klokken halv syv var dagens arbeid gjort! En hollandsk søster vekket ham hver morgen en halv time før messen:

– Er De vakker, pastor? ropte hun, og trodde hun spurte om han var våken.

– Jada, søster, jeg er vakker! svarte Anton og lo i sitt hjerte. Fremdeles kan ingen overgå pastor Taxt i å snakke norsk med hollandsk aksent.

Det var Harald jeg møtte først. Han ledet Caritas i Norge, og holdt foredrag om organisasjonen i vårt kloster. Etterpå kom han opp i stuen og ble budt en kopp kaffe.

– Etter klokken syv drikker jeg aldri av kopp! svarte pastoren.

– Men etter norsk lov kan du jo ikke kjøre bil dersom…

– Spiller ingen rolle! Jeg kjører etter kirkeretten!

Dermed fikk Harald sin pjolter, og brødrene en hel kavalkade av muntre historier.

Han var seg selv i alle sammenhenger. Under en oljevigselsmesse i St.Olav domkirke, hvor nesten alle prestene var samlet rundt biskop Gran, skulle Harald lese evangeliet. Selv var jeg dengang bare ministrant, og hadde ansvaret for at biskopen fikk sin bispestav bragt til tronen ved de foreskrevne anledninger. Til evangeliet skulle han ha den, og jeg stod ved siden av biskopen idet pastoren skred hen til lesepulten og ropte «Herren være med dere» utover forsamlingen så hans sonore, men sterkt nikotinbelagte røst gjallet under de nygotiske hvelvene. Da han senket blikket for å begynne lesningen, viste det seg at man hadde glemt å legge frem evangelieboken. Men Harald Taxt tok alle situasjoner på strak arm: Han snudde seg mot biskopen i hele sin korpulens; et rødt slips stakk ut av den hvite prestekjolen, hvor alle foldene var samlet på baksiden, slik at den på forsiden stod som et pølseskinn over pastorens rause formverk. Han bredte armene ut, og smilte sitt bredeste smil.

– Å herregud! sukket biskopen på sitt fornemme bergensk, og stanget pannen mot bispestaven, mens deler av presteskapet ble gjennomrystet av en lydløs og sakral latter.

Noen år senere skulle en prest begraves i Porsgrunn, og brødrene Taxt assisterte biskopen ved alteret i en nesten kjerubisk, men særdeles rund symmetri. Det var lagt opp et veldig gastronomisk program etter selve begravelsen, først med smørbrød og kaffe og kaker for alle, så med middag for prestene hos St. Josephsøstrene. Men i den lille pausen mellom jordfestelsen og smørbrødene samlet presteskapet seg til en liten aperitif i prestegården. Her brøt det ut en gemyttlig strid mellom pastorene Taxt om hvem som var den tykkeste. Da kom biskopen inn.

– Nå, biskop, ropte Harald, må De avgjøre her: Hvem er tykkest av meg og min bror?

– Jeg synes dere har fått for meget begge, kremtet biskop Gran salomonisk.

Under foredragene på prestemøtene satte Harald og jeg oss alltid ved siden av hverandre på et sted hvor ingen kunne se at jeg leste og han sov. Det var min oppgave å vekke ham ved første antydning til snorking.

Humøret i presteskapet er gått ned minst en oktav etter at Harald døde og Anton trakk seg tilbake. Men for meg er brødrene Taxt et kjærkomment bevis på at det går an å være menneske selv om man er prest.

1. august – Skålsrudstølen – Det er tidlig morgen; jeg har badet i et tjern langt inne i høyfjellet, turkameratene snorker i køyene og kaffekjelen har begynt å suse på propanflammen. Snart skal jeg varme vaskevann til de sovende, som synes tjernet er for kaldt, og lar morgenstunder som denne gå seg forbi. Det finnes ingen bedre tid. Sinnet er uthvilt og opplagt etter søvnen og det friske morgenbadet; dine vers blir klare som kildevannet. Du skriver et av dine mest berømte dikt til din Leuconoe – kvinnen med det lyse sinn – og advarer henne mot overdreven nysgjerrighet når det gjelder din eller hennes egen skjebne. Det er imot gudenes vilje at mennesker skal vite slikt:

Forsøk ikke… kjære Leuconoe, å finne ut hvordan mitt eller ditt liv skal ende, prøv deg ikke med babylonisk astrologi. Det er bedre å ta det som kommer. Enten Jupiter skjenker oss flere vintre, eller det er den siste som nå knuser Thyrrhenias havbølger mot klippene langs kysten, så bruk din forstand, sil din vin, gjør din lange forventning kort; for mens vi taler sammen, flykter den misunnelige tiden. Derfor: Carpe diem – grip dagen idag, og ha minst mulig tillit til dagen imorgen.

Jeg synes vår hjemlige Vårherre har adskillig til felles med Jupiter i sin uransakelighet. Men noe er likevel blitt bedre i løpet av de to årtusener som skiller oss: Vi slipper å sile vinen! Dessuten er kaffen kommet til oss som en av de få velsignelser fra Amerika. Ellers vet vi like lite om det som skal komme, og tiden er fortsatt sjalu på menneskenes lykke.

Men i fjellet er det sommer. Det breker en sau, det snorker en professor, det ringler i en kubjelle – alt er bare som apostrofer i den fullkomne stillheten hinsides byenes og menneskenes larm. Morgenbønnen er bedt, kaffen klar; ingen steder er det lettere å «gripe dagen».

2. august – «Det finnes mennesker som må være i flokk for å kunne more seg. Den sanne helt morer seg helt alene.» Det er Baudelaire som hevder dette i sin dagbok, og gir også meg en mulighet til å være helt. Jeg sitter ved et tjern langt inne i fjellheimen og morer meg helt for meg selv, ikke minst takket være en liten fjelldram fra lerken i sekken, og den franske dikterens dagbok, som holder meg med selskap under rasten. «Troen på fremskrittet er en lære for de dovne,» sier han, «en lære for belgiere!» Stoisismen kaller han «en religion som bare har ett sakrament: Selvmordet!»

Jeg føler meg hverken doven eller suicidal her jeg sitter; intet kan måle seg med en god bok ved et stille vann en norsk sommerdag i fjellet. Det er lykken, det, selv uten drammen. Du forlot heller aldri Roma uten bøker i bagasjen. Freden på landet og i naturen var for deg å kunne ta fri fra bylivet, fra innviklede omgangsformer og lunefulle lidenskaper, og hengi deg til lesning av «de gamles bøker». Du sitter ved den svalende bekken i nærheten av ditt landsted og spør din venn Lollius: Hva tror du jeg ber gudene om? At jeg må få beholde det lille jeg har, eller kanskje enda mindre, at jeg må få leve for meg selv den tiden jeg har igjen, om gudene har mer tid å gi meg, at jeg må ha rikelig med bøker og mat for et år, at jeg ikke må vakle mellom håp og frykt overfor en uviss fremtid. Det er nok å be til Jupiter om det han gir eller tar: Han gir liv, han gir midler. Et likevektig sinn kan jeg selv skaffe meg.

Det står om Jesus at «han gikk avsides opp i fjellet for å be». Til og med Guds Sønn måtte ha noen stunder for seg selv «i fjellet». Men for Ham var det nok med bønnen der hvor du og jeg også vil ha boken. Vi trenger andres ord. Han var selv Ordet.

3. august – «Det finnes bare tre hederlige mennesketyper,» skriver Baudelaire: «Presten, krigeren og poeten. Vite, drepe og skape. De andre er skattepliktige leilendinger, skapt for stallen, det vil si for å utøve hva man kaller yrker.» Men det er yrkesutøverne som skaper det «fremskrittet» han så inderlig forakter: «Sivilisasjonen ligger ikke i gass, damp eller borddans. Den består i å forminske sporene etter arvesynden.»

Idag forlater vi freden og fjellet, med sine inertes horæ, sine timer i lediggang, sin sollicitiæ iucunda oblivia vitæ, sin sorgløse glemsel av mas og kjas, for å gjeninnta vår plass i byliv og sivilisasjon. Noen borddans blir det riktignok ikke, hverken for statsråden, teatersjefen, professoren eller meg, men hver for oss har vi nok fremdeles en kamp å føre i arvesyndens fotefar. Sivilisasjonens svøpe rammer oss allerede under rasten ved Krøderen, i form av en umiskjennelig norsk kafeteria.

6. august – Molde – Når du skal fortelle at en hest «snubler», bruker du samme ord som i den kirkelige tradisjon betegner å «synde». Av synder finnes det to slag: De alvorlige, tradisjonelt kalt «dødssynder», fordi de ødelegger gudsforholdet og leder til åndelig død, og de mindre alvorlige, som omfatter dagliglivets mange muligheter for feiltrinn og forseelser. For alle synder finnes det tilgivelse, så sant man angrer dem og bekjenner dem for en prest i det som kalles «skriftemålet». Da tilsier presten, ut fra Jesu ord og befaling og i kraft av sin ordinasjon, syndsforlatelsen til den angrende synderen på Guds vegne. Presten har aldri lov til å røpe det han hører i skriftemålet, selv når det dreier seg om kriminelle handlinger. Dersom den skriftende ikke kunne stole på det, ville skriftemålet opphøre som et sted hvor også forbryteren kan tale fritt. Derimot kan presten påvirke den skriftende til selv å melde seg for politiet, og gjerne følge ham til politikammeret. Den som angrer sin brøde, er ofte villig til å gjøre opp for seg, ikke bare overfor Gud, men også overfor samfunnet og dem han med sin synd har krenket. En katolsk prest som røper hva han har hørt i skriftemålet, blir avsatt øyeblikkelig.

7. august – De synder som i vår tid er mest tabubelagt, er de seksuelle. Særlig gjelder dette presteskapet. Riktignok må man for eksempel i Afrika se gjennom fingrene med at mange prester lever mer eller mindre åpenlyst sammen med en kvinne, men det må aldri snakkes om. Det er ikke lenge siden en irsk biskop ble avsatt fordi det ble oppdaget at han hadde et barn med en amerikansk dame. Mange prester er også blitt tvunget til å forlate sitt embede på grunn av seksuelle forhold. Slik har det ikke alltid vært. Jeg oversetter for tiden en særdeles merkverdig tekst i så henseende.

En av mine medbrødre bad meg forsøke å finne ut noe om den norske dominikaneren Jon Halldorsson, som på 1320-tallet ble utnevnt til biskop i Skålholt på Island. Jeg fant ham som biperson i en saga om den samtidige Holarbispen Laurentius, en så interessant og troverdig kilde til kunnskap om de kirkelige forhold i Norge og på Island i første halvdel av 1300-tallet, før Svartedauden kom og omstyrtet alt, at jeg vil oversette og utgi den. Særlig morsomt er det å lese om forholdene i Trondheim, i kretsen rundt erkebiskopen. Laurentius kom som ung prest til erkebispesetet, og ble vel mottatt av erkebiskop Jørund, som derimot var inderlig hatet av presteskapet i Nidarosdomen. Som venn av den forhatte erkebiskopen, ble Laurentius trakassert av de mektigste prestene, og måtte til og med tilbringe noen skrekkelige døgn i Kirkens fangehull, populært kalt «Guldrita». Men han fikk også venner i Trondheim, deriblant en utenlandsk prest som kaltes Jon Flamlending, som «var en så fremragende jurist at det dengang ikke fantes hans make i Norge». Men til tross for at han var spesialist i kirkeretten, hvor det prestelige sølibat hadde vært påbudt i århundrer, holdt han seg med en elskerinne, eller «frille» som det dengang kaltes. Hun var «så stygg og ekkel at det umulig kunne finnes et mer vanskapt oppsyn enn det hun gikk og bar på». Laurentius spurte en dag sin venn «hvorfor han ville ligge med et slikt redselsfullt kvinnfolk». Det lå ingen moralsk forargelse bak spørsmålet; Laurentius hadde selv både en frille og en sønn. Jon Flamlendings svar lyder ganske oppsiktsvekkende i dagens ører, når det dreier seg om en samtale mellom to katolske prester:

– Jeg er en hissig mann, og jeg ville ikke tåle at noen lokket min frille fra meg. Derfor tok jeg denne, for jeg vet at henne vil ingen mann begjære!

15. august – Bekketun, Jæren – Far sitter i sin stol og fyller fireogsytti. Det er over syv år siden slaget tok fra ham førligheten og gjorde ham taus. De første årene forsøkte han av og til å si noe, men ordene han fikk frem var noen helt andre enn dem han ville uttrykke. Nå har han resignert med et smil. Hans tale er ja, ja og nei, nei. Men blikket er klart og uttrykksfullt, venstrehånden kan peke og gestikulere. Han som før alltid var i farten, er falt til ro i en aura av fred og forsoning. Suetonius forteller at du hadde «en far som snøt seg i neven». Det samme kunne min far gjøre i yngre år, når dagene var travle. Før han giftet seg, fikk han seks mål av farfars gård, og på dem bygget han selv sin velstand, med rugeri og kyllingproduksjon.

– Stakkars Kari! sa de gamle tantene i mors familie, da hun som nittenåring skulle gifte seg med ham og var gravid med meg. – Han har jo ingen ting!

Det gikk ikke mange årene før han var aktet av alle og hadde mer enn samtlige. Det var ikke bare dyktigheten som hjalp ham frem, men også det uslitelige humøret, den alltid kvikke og muntre replikken. Selv kommunale byråkrater kunne han få til å se bort fra paragrafene når han bygget uten byggetillatelse. «Må fjernes!» stod det i brevet fra kommunen da garasjen reiste seg i én meters avstand fra veien. Han dro til kommunehuset og godsnakket med etatene. De måtte beroliges enda en gang da garasjen noen år senere ble bygget ut til et nytt rugeri. Dengang hjalp det å være stor skatteyter. En gang fløy han i ens ærend til Oslo og snakket seg til en minnelig ordning i selveste Landbruksdepartementet, hvor minneligheten neppe hadde høysesong. Til og med den bryske damen som skrev ut parkeringsbøter klarte han å sjarmere i senk. Hun kjente bilen hans, og det endte med at de bare smilte hoderystende til hverandre når han trosset alle forbud. Fremdeles ler han hjertelig når jeg i enkelte situasjoner slumper til å si det han selv ville ha sagt.

Han var raus, men aldri ødsel. Lommepengene stod alltid i forhold til arbeidsoppgaver og plikter. Men på ett punkt var det ingen grenser: Jeg kunne kjøpe så mange bøker jeg ville hos bokhandler Jørstad på Bryne. Han opprettet konto og betalte månedlig. Dermed kunne min ånd ferdes fritt fra jeg var femten år. Det skortet heller aldri på penger når jeg ville utenlands og lære språk. Han skjønte ikke hvorfor jeg ble katolikk og likte ikke at jeg gikk i kloster. Men han overtok og betalte min enorme studiegjeld for at jeg uten hindringer skulle kunne følge min beslutning. Dermed var det ikke minst takket være ham at også jeg i åndelig forstand kom til Roma, hvor jeg møtte deg, gamle venn, som var ført dit av din far, et par årtusener før. Jeg kan fullt ut istemme det du selv sa: Noen bedre far kunne jeg ikke ha fått.

17. august – Mens jeg gikk tur i Salteskogen i formiddag, kom jeg plutselig på en av fars historier som jeg lo meg skakk av som barn. Han hadde sittet på venteværelset hos dr. Aasland på Bryne. Da kom det inn en mann som holdt seg under haka, med et underlig skeivt uttrykk i ansiktet. Han hadde fått kjeven ut av ledd. En stund senere gikk døren igjen opp, og inn kom en mann med en nattpotte over hodet. Den satt fast. Da han med kjeven så ham med potta, lo han slik at kjeven gikk i ledd igjen. I takknemlighet tok han opp lommeboken for å gi en påskjønnelse til pottemannen, som hadde spart ham for legehonoraret. Men så var lommeboken tom! Da ble pottemannen så lang i ansiktet at han kunne løfte av potta!

Vi trodde alltid at far hadde opplevd det han fortalte. I virkeligheten hadde han nok bare fordrevet ventetiden med å lage eller minnes denne historien til sin egen og vår underholdning.

2. september – Tønsberg – Kronprinsen skal bli samboer med sin kjæreste fra Kristiansand. De skal bo i en leilighet i Ullevålsveien. Monarkiet er ikke hva det var. Hva mener biskopene om at statskirkens fremtidige overhode gir seg til å leve i det som de inntil i forgårs ville anse som en alvorlig synd? De har lært seg å tie om synder som har flertallet av folket på sin side. Da er det lettere å skrike opp og være «bibelsk» når de homoseksuelle finner på å dele hus og seng.

Dersom kronprinsens samboerske noensinne blir opphøyet til kronprinsesse, hvilket hverken er umulig eller usannsynlig, burde hun samle sine to navn til ett: Både Mette og Marit er former av Margrethe.

9. september – Oslo – Idag har jeg hatt samtale med et av de mest sympatiske mennesker jeg noensinne har møtt, nemlig vår ordens Generalmagister og øverste leder, pater Timothy Radcliff, en engelskmann av beste slag. Han er kommet i ens ærend fra Roma for å besøke og tale med alle dominikanerne i Norden. Det virker som han med sitt besøk først og fremst vil oppmuntre oss. Han er vel informert, og full av lovord om vårt kloster i Oslo for den rolle det har spilt og spiller, ikke bare innad i Kirken, men også utad i det norske samfunn. Det er dominikanerne som mer enn noen andre har formidlet fornyelsen fra 2. Vatikankonsil til Kirken i Norge; vi har oversatt konsildokumentene og ledet arbeidet med å oversette og tilpasse de liturgiske tekstene til våre forhold. Når den norske almenhet har færre fordommer mot den katolske kirke idag enn for to generasjoner siden, skyldes det ikke minst dominikanernes utadrettede virksomhet i skrift og tale.

Det er med adskillig lettere hjerte jeg flytter tilbake til St. Dominikus kloster, etter å ha talt med ham som nå i Roma etterfølger selveste Sankt Dominikus som leder for ordenen, i vårt ærverdige kloster Santa Sabina, som vår grunnlegger fikk i gave av pave Honorius 3. i 1220.

18. september – Finnsnes – Tromsø – Det er høsttur på Hurtigruten og høstfarver langs kysten. Som vanlig kommer min søster og svoger med de to små ombord på Finnsnes og blir med til Tromsø. Mine gamle damer ser forundret på sin pater gjennom glassveggene inn til lekerommet, hvor jeg sitter og kaster små baller på Ingard og Ingeborg, som jubler av fryd. De har forlengst skjønt at «Bobbo», som er deres versjon av «morbror», bare har én oppgave i livet: Å skjemme dem bort. Jeg identifiserer meg helt med denne rollen: En onkels viktigste plikt er å representere festivitasen i livet så lenge han har humør og krefter til det. Min søster og svoger er sosionomer og gir barna mat og leker som er «riktige» for dem. Jeg gir dem det de peker på og vil ha. Bobbo ruver i deres bevissthet. De tror at Hurtigruten er min båt!

Vi går til bords i spisesalen. Ingard på tre slipper for første gang barnestolen, og er storebroderlig stolt over det. Ingeborg på to må fremdeles avfinne seg med ydmykelsen i det høye setet.

– Jeg vil ha oliven! roper hun.

De finnes ikke på buffeten, men en av servitrisene løper straks på kjøkkenet og henter en hel tallerken full til den myndige lille damen.

– Bobbo, jeg elsker deg, sier Ingard på syngende senjamål, og ser på meg med strålende øyne.

22. september – Harstad – Svolvær – Jeg undrer meg på hvilke vers disse landskapene ville ha vekket hos deg. Gyldne og rødmende ligger de i det klare septemberlyset. Dette er den vakreste strekningen på hele kystreisen, forbi Trondenes kirke hvor Audun Røde var sogneprest på 1300-tallet, før han kom til Nidaros og endte som biskop på Island, videre gjennom Risøyrenna, innom den ville Trollfjorden og til kai i Svolvær i Lofoten. I det været vi har idag, kan jeg ikke tenke meg at det i hele verden finnes vakrere kyster å hvile blikket mot.

Om folk visste hvilken helsebot og humørkilde som ligger i å gå, ville det blitt den rene folkevandringen. Til og med på Hurtigruten går jeg min daglige mil. En runde på båtdekket er en kvart kilometer. Da skal det bare førti runder til. Jeg går dem med fryd. De fleste ombord synes nok det er galskap, men stadig flere følger mitt eksempel, ikke minst blant de gamle damene. Noen av dem er utrolig spreke; de holder tempoet og sender meg stolte blikk når vi etter hver runde passerer hverandre ved den samme livbåten. Det er herlig å se. Vi pleier å nikke til hverandre i min store gruppe når vi går forbi hverandre ombord. Men på båtdekket er det «hilsefri». Der gjelder det bare å gå.

Takket være all gåingen i de senere år, er jeg som femtiåring langt sprekere enn jeg var da jeg var tredve. Også Hamsun gikk og var sprek. Men han advarte sønnen Tore mot idretten: «Du skal bare ikke tro at sport i det heletaget gjør dig sundere, det er bare overtro. Folk i de angelsaksiske lande lever ikke længer end andre, tvertimot. Jeg ser ikke mere idiotiske uttrykk i ansiktet end hos sportsfolk…»

Jeg bringer alltid Hamsun med meg nordpå. Hans diktning er i det norske språk hva det nordnorske landskapet er i Norges natur: Det vakreste av alt.

29. september – Roma – Når jeg står på Kapitol og skuer utover Forum, tenker jeg at her gikk du. De fleste bygningene jeg ser ruinene av, var ikke bygget på din tid; de keiserlige triumfene som triumfbuene vidner om, hørte fremtiden til. Men Via Sacra er den samme, og jeg ser deg så levende for meg den dagen du selv har skildret med så mye vidd og humør:

Jeg kom tilfeldigvis gående på Via Sacra slik jeg hadde for vane, og husker ikke helt hvilke bagateller jeg gikk og funderte på, annet enn at jeg var helt oppslukt av dem. Da kom det løpende mot meg en jeg bare kjente av navn, og grep meg i hånden:

– Hvordan står det til, kjære venn?

– For tiden utmerket, sa jeg, hva kan jeg stå til tjeneste med?

Da han så fulgte etter meg, kom jeg ham i forkjøpet og spurte:

– Det er vel ikke noe du ønsker?

– Du kjenner meg muligens, svarte han, også jeg er dikter!

– Desto større er min aktelse, sa jeg, og forsøkte desperat å slippe fra ham, først ved å sette opp farten, dernest ved å stanse og hviske jeg vet ikke hva i øret på slavegutten min, mens svetten silte av meg fra topp til tå.

– Den som bare hadde et like skarpt hode som deg, min gode Bolanus, sa jeg spakt, mens han pratet som en foss om alt som falt ham inn, og roste både byen og forstedene opp i skyene. Da jeg ikke svarte med et ord, sa han:

– Jeg har forlengst oppfattet at du gjerne vil bli kvitt meg. Men du kan bare gi opp, jeg blir med hele veien og følger deg dit du skal. Hvor skal du forresten?

– Du trenger ikke gjøre deg noen uleilighet; jeg skal besøke en du ikke kjenner; han ligger syk langt herfra, på den andre siden av Tiberen, i nærheten av Cæsars haver.

– Jeg har ikke noe å gjøre, og jeg er i god form! Jeg blir med deg hele veien!

Jeg lar ørene falle, lik et gjenstridig esel som segner under en altfor tung byrde. Han holder det gående:

– Om jeg kjenner meg selv rett, kommer du til å synes jeg er en like god venn som for eksempel Viscus, eller Varius. Hvem kan skrive flere vers enn jeg? Hvem kan skrive dem fortere? Hvem kan bevege seg mer smidig i dansen? Selv Hermogenes misunner meg når jeg synger!

Her var det på tide å avbryte ham:

– Har du en mor eller noen slektninger som bryr seg om hvordan du har det?

– Jeg har ingen. Jeg har fulgt samtlige til graven.

– Lykkelige de! Så er det vel jeg som står for tur! Bare sett i gang! Nå går den i oppfyllelse, den sørgelige skjebnen som en sabinsk trollkjerring spådde meg da jeg var liten. Hun ristet spådomsurnen og sa: ’Denne gutten her vil hverken bli tatt av dage av en dødbringende gift eller et fiendtlig sverd, hverken av lungebetennelse, hoste eller en snikende podagra, men en pratmaker skal engang gjøre det av med ham. Derfor bør han klokelig holde seg unna alle skravlebøtter så snart han blir voksen.’

Vi var kommet til Vestatemplet; klokken var allerede ni om morgenen. Han måtte tilfeldigvis møte i retten, hvor han var kausjonist i en sak; dersom han uteble, var saken tapt.

– Om du bryr deg om meg, sa han, så bli med meg et øyeblikk i retten.

– Jeg vil heller dø! For det første orker jeg ikke stå, for det annet har jeg ingen greie på rettssaker. Dessuten vet du hvor jeg skal.

– Da vet jeg ikke hva jeg skal gjøre, sa han, skal jeg gå fra deg eller rettssaken?

– Meg, vær så snill!

– Det vil jeg ikke!

Han begynte å gå foran meg. Jeg gikk etter, siden det ikke nytter å kjempe mot en som er sterkere.

– Hvordan er forholdet mellom deg og Mecenas? fortsatte han.

– Han slipper ikke mange innpå seg, og er en meget forstandig mann.

– Du har vært heldig der. Du ville få en god hjelper og støttespiller i meg om du introduserte meg for ham. Jeg ville ta mitt liv om jeg ikke fikk fjernet alle rivalene!

– Vi har det ikke slik du tror hos Mecenas. Det finnes ikke noe edlere hjem, noe sted som er mer fremmed for denslags intriger. Det gjør meg ingenting at noen er rikere eller mer lærd enn jeg. Der får enhver den plass han fortjener.

– Storartet, det er nesten utrolig, det du forteller!

– Ikke desto mindre er det som jeg sier.

– Du gir meg bare enda mer lyst til å bli kjent med ham.

– Det er nok at du selv vil. En mann med din begavelse vil nok vinne frem. Mecenas er en mann det går an å få på sin side. Men nettopp derfor er han til å begynne med vanskelig å komme inn på.

– Jeg skal ikke la noe være uprøvd: Jeg vil bestikke slavene med gaver, og om jeg ikke slipper inn i dag, gir jeg ikke opp. Jeg venter på en passende anledning, jeg støter på ham på et gatehjørne og følger etter ham hjem. Livet skjenker ikke noe til oss dødelige uten at vi anstrenger oss.

Mens han drev på og snakket, ja så sannelig, der kom Fuscus Aristius gående, min gode venn. Han kjente også min plageånd godt. Vi stanset.

– Hvor kommer du fra og hvor skal du hen? ble det spurt og svart fra begge parter.

Jeg gav meg til å nappe i ham, og knipe i den ufølsomme armen hans med hånden, jeg nikket med hodet og blunket med øynene for at han skulle komme meg til unnsetning. Men han, den spøkefuglen, lo bare, og lot som han ikke forstod meg. Jeg kjente hvordan gallen satte leveren i brann.

– Det er sant, sa jeg, var det ikke så at du ville tale med meg om noe på tomannshånd?

– Jo, det stemmer det, men det får vente til en mer passende anledning; i dag er det den tredevte, det er sabbat, og du vil vel ikke drive gjøn med de omskårne jødene?

– Jeg har ingen religiøse skrupler.

– Men det har jeg. Jeg er en skrøpeligere natur, en av de mange. Du må ha meg unnskyldt, vi snakkes en annen gang.

Tenk at jeg skulle måtte oppleve en så dyster dag! Frekkasen bare gikk sin vei, og lot meg så å si bli liggende igjen under slaktekniven. Ved et lykkelig tilfelle møtte vi plageåndens motpart i retten, som skrek av full hals:

– Hvor skal du hen, din kjeltring?

Så spør han meg:

– Vil du være vitne?

Jeg gikk med på det. Han drar plageånden med seg til retten. Skrik og skrål fra begge parter, folk kommer løpende fra alle kanter. Selv stakk jeg av…

8. oktober – Corsica – Idag gjorde jeg mitt første mirakel, og fikk bekreftet en gammel mistanke: Vårherre har humor! Bokklubben arrangerer cruise i Middelhavet for 150 deltagere, og vi er en liten hærskare av forfattere som sammen med Lill Lindfors skal stå for underholdningen ombord og omvisningene på land. Veiene på Corsica er smale. Vi var stuet inn i tre busser; jeg satt i den forreste. På vei opp en bakke fikk den motorstopp. De andre sjåførene kom og skulle hjelpe til med reparasjonen. Det gikk fem minutter, det gikk ti. Motoren ville ikke starte.

– Nå går jeg og velsigner den, ropte jeg spøkefullt. Stemningen var høy, og forslaget vant bifall i den ellers ganske agnostiske forsamlingen. Jeg gikk frem og slo korsets tegn over motoren. Den startet med det samme, og Klaus Hagerup så forundret på meg med sine store øyne.

24. oktober – Tønsberg – Jeg er etterhvert kommet til den nedstemte konklusjon at «Hotel Cæsar» gir et mer pålitelig bilde av samfunnet vi lever i enn Dagsrevyen. Det betyr at virkeligheten selv er blitt som en såpeopera.

7. november – Bekketun, Jæren – Hvor henter far gleden fra? Hver dag unntatt torsdager kommer han i drosje fra sykehjemmet, klarer såvidt å flytte seg fra bilsetet til rullestolen, trilles opp rampen til inngangsdøren og «leveres» av drosjesjåføren i gangen, hvor mor tar av ham jakken og luen. Hittil har han ved hjelp av en trebent stokk og mors støtte klart å vandre de femten-tyve skrittene inn til godstolen i stuen, hvor han blir sittende til han selv peker på døren og mor kjører ham tilbake. Hvordan er det mulig for et tidligere så aktivt menneske å finne glede i slike dager? Vi vet ikke, men vi ser at han makter det. De små ting betyr nok mye: Kaffen og kakestykket sammen med avisen, fjernsynet, hvor travløp er høydepunktet, de to pjolterne hver fredagskveld og de tre hver lørdag, som han hver gang later som han synes er for tynt blandet. Men det beste er nok at mor går i fast rute til og fra og oppfyller alle hans behov, både dem han på et vis klarer å uttrykke, og dem hun er blitt ekspert på å gjette seg til. Han klapper eller stryker henne ofte med den venstre hånden, som ikke er lammet, og smilet i ansiktet er et umiskjennelig uttrykk for at han fremdeles har glede av sine dager.

8. november – Begynte dagen med Paulus’ brev til menigheten i Filippi, hvor apostelen satt i fengsel og skrev de berømte ordene: «Gled dere i Herren alltid!» Det er sannelig litt av en hilsen å få fra et fengsel, fra en fange som til og med ligger «i lenker».

Jeg har prekt noen ganger over denne teksten. Det kan være en ganske bedrøvelig oppgave å skulle holde tale om gleden; det blir lett som å skjenke vann av en vinflaske. Den klassiske innfallsvinkelen for predikanter er gjerne at man først tordner noen minutter mot alle denne verdens flyktige gleder, for så omsider å komme frem til den ene, sanne glede, som gjerne sammenfattes i noen passende bibelord. Men far har ved sitt eksempel lært meg at det stemmer rett og slett ikke, dette at den store gleden står i kontrast til de små og flyktige. Tvert imot – dersom vi ikke har øye og sans for de små og forbigående gleder, er det store sjanser for at vi også går glipp av de store og varige. Dersom vi ikke finner gleder i vårt daglige liv, i vårt samkvem med hverandre, blir vi stående uten alle de mosaikkbiter som sammenlagt skulle gi oss et bilde av den store gleden Paulus taler om, den som følger med et liv i Guds nærhet. Det blir ingen vin uten druer. Vi må samle på de små og daglige gleder, vi må presse dem og la dem gjære, og modnes til den dype glede som varer gjennom alle våre årganger og helt inn i evigheten.

Jeg minnes en førjulsstemning på Majorstuen i Oslo. Jeg gikk en liten handletur, og det var ikke et surt fjes å se. Folk lot til å kose seg med juleforberedelsene. Særlig tydelig var det ved kjøttdisken, hvor det var kølapper og lang ventetid. Men det var noe i atmosfæren som gjorde ventetiden lett, noe i ansiktsuttrykkene. Ekspeditrisene hadde midt i travelheten overskudd til å smile, til å innkassere en munter replikk og beære den med et vennlig svar. En eldre dame stod i lange parlamenteringer før hun omsider fikk den store og den lille koteletten som var slik de skulle være, og da de lå ved siden av hverandre på vekten, ble de til et rørende bilde på selve ekteskapets sakrament. Det lå et helt livs gjensidig tilpasning og hensyn og omtanke i de to ulike kotelettene, den store til ham og den lille til henne, som skulle bli til én felles middag. Og i lyset av den store gleden som Paulus skriver om i sine lenker, og min far lyser av i sin rullestol, syntes jeg minnet om den gamle damen og de to ulike kotelettene på vekten i en slakterbutikk på Majorstuen, ble som en liten høsthilsen fra Vårherre.

16. november – Bangkok – Singapore – Hvert år i november samles hundre smokingkledte norske forretningsmenn i Singapore og spiser lutefisk. Det er bare én dame til stede: Norges matmor Ingrid Espelid Hovig. Hun har til oppgave å kaste glans i sin bunad og blide vesen og må dessuten hver gang medbringe en kåsør til festmiddagen. Nå medbringer hun meg. Flyvertinnen mellom København og Bangkok gjenkjente oss begge i en slik grad at vi ble overrislet med gratis champagne hver gang vi hadde øynene oppe under den lange og ellers høyst ubehagelige reisen. Vi tilbragte natten med å lete etter den gode sovestillingen som ikke fantes på turistklasse, og kom ganske mørbanket og avmussert til flybytte i Bangkok. Men i en av korridorene på den svære flyplassen passerte vi en liten salong hvor trette menn kunne bli barbert og oppkvikket av skjønne thaipiker. Ingrid fortsatte sin vandring, men jeg gikk inn. Aldri har det vært så herlig og mykt å bli innsmurt med barberskum. Jeg ante ikke hvilken tid det var på døgnet, men i sinnet ble det morgen. De to thaipikenes samtale lød som fuglekvitter.

– No må du koma, elles rekk vi ikkje flyet!

Det var definitivt ikke fuglekvitter; det var Ingrid som var tilbake med gjenvunnet autoritet og stemme fra strilelandet og skolekjøkkenet. Jeg så henne i speilet; hun likte ikke at jeg hadde funnet velbehag hos thaipikene.

– Sei dei må skunda seg!

– Lady not happy! Lady busy! sa jeg, men thaipikene bare fniste og tok ingen notis av Norges matmor. Jeg ble polert og pomadert så det var nesten for mye av det gode; de kjemmet håret og børstet jakken og kvitret meg av lutter asiatisk underdanighet helt ut i korridoren da jeg ikke skulle ha noe tilbake på den lille pengeseddelen.

– Ja no vart du fin! sa Ingrid uten den minste biklang av ironi.

Vi sitter på flyet til Singapore, men det er ingen som kjenner oss mer.

17. november – Singapore er et vanvidd, en karikatur av en verden i markedskreftenes vold. Her betyr penger alt. Hele byen er som onkel Skrues pengebinge; den stinker av penger og materiell velstand. Det er Season’s Greetings på alle fasader; julen er bare en «årstid» i markedsføringen, en velregissert kjøpegalskap med nisser og dverge og Rudolf som er rød på nesen. Vi er i en overdrivelse av Amerika, et merkantilt mekka, et paradis for blåruss av alle årganger. Her er det overflod av alt unntatt bøker; jeg har etter en hel dag i byen ikke fått øye på en eneste bokhandel.

Vi blir strålende mottatt av Frank Nesheim, en ung for retningsmann fra Stavanger. Vårt hotell ligger på en øy hvor bare de som er medlemmer av den eksklusive golfklubben har lov til å kjøre bil. Medlemskapet koster en million i året, men Frank er selvsagt med, og kjører oss helt til døren. Han kom hit sammen med en kamerat for noen år siden og åpnet en restaurant som raskt ble en av byens fem beste. Men kameraten lengtet hjem til kjæresten i Stavanger. Restauranten ble solgt, Frank fant seg en kinesisk kone og slo seg på import av norsk ferskfisk. Salget gikk strykende fra første stund; han forlanger – og får! – en kvalitet av de norske leverandørene som vi ikke engang kan drømme om hjemme. Han er et oppkomme av et menneske, dyktig og full av humør. Det er synd at folk med slik virketrang og initiativrikdom så sjelden finner armslag hjemme i Norge.

18. november – Det ble en festaften for de hundre menn i smoking. Ingrid strålte i bunaden, kåseriet falt i god jord og de kinesiske kokkene hadde hatt en heldig hånd med lutefisken. Men ertestuingen ble laget av frosne erter, var irrgrønn og smakte selsomt. Herrene var for de flestes vedkommende unge og fremadstormende. Mange av dem møtte jeg igjen i formiddag sammen med koner og barn da jeg var auksjonarius i Sjømannskirken. Pengene satt løst også til veldedige formål; en av Ingrids smårutete kokebøker gikk for over tusen kroner. Men da ble det også en gedigen signatur til dem som fikk tilslaget.

19. november – Alle religioner er tilgodesett i Singapore. Jeg fant en katolsk kirke av ubestemmelig stil. Messen var på kinesisk, men det spilte ingen rolle, for jeg skjønte alt unntatt ordene.

20. november – Frank Nesheim innbød til avskjedsmiddag på byens beste japanske restaurant, hvor han selv var fiskeleverandør og ble mottatt som en høvding. Vi ble plassert rundt en svær stekeplate, med kokken rett foran oss. Høydepunktenes høydepunkt ble et kjøtt som kaltes «kobebiff» og kostet fem tusen kroner kiloet. Det kom fra en spesiell japansk okse som ble fôret med øl og fikk fysioterapeutisk massasje hver dag de siste månedene før den ble slaktet. Kjøttet var så mørt at det nærmest hadde leverkonsistens, og Ingrid og jeg var enige om at bedre biff hadde vi aldri hatt innenfor leppene.

1. desember – Tønsberg – Den siste uken har jeg pakket alt jeg skal ha med meg til Oslo, demontert sengen og flyttet inn på det lille gjesterommet. Det er vemodige dager. Idag kommer flyttebilen. Det meste av møbler overlater jeg til Florian og Ada. Det blir ikke plass til så mye i mitt nye paulun. Men jeg har vært heldig. Klosteret er fullt, så jeg skal få bo i den lille toroms leiligheten vi eier i tredje etasje i blokken rett bak. Der er det kveldssol og utsikt over takene på Majorstuen til Holmenkollen og Ullernåsen. Man kan ikke bo bedre i hovedstaden når man er én skjorte og én sjel, og dessuten eiendomsløs. Fra vinduene ser jeg rett ned på klostertaket og kirken, og en spøkefull medbror har allerede begynt å omtale meg som Karlson på taket. Florian har pusset opp leiligheten, bygget bokhyller og malt både hyller og vegger mørkegrønne. Ada har forkortet gardinene. Om et par uker kan jeg flytte inn. Jeg har fått et sted hvor jeg kan eldes i ro og fred. Blokken har heis, men jeg hører til dem som tar trappene så lenge pusten holder.

8. desember – Idag er det din fødselsdag; du ville ha fylt 2065 år! I hele min vennekrets er det bare Platon, Cicero og Catull som er eldre; du var bare elleve år da den sistnevnte døde, og toogtyve da Cicero ble myrdet. Homer er jo altfor opphøyet til å kunne regnes som en venn, og det samme gjelder de gammeltestamentlige patriarker og profeter. Aristoteles har jeg aldri kommet nært nok innpå til at et vennskap kunne oppstå, og selv din gode venn Vergil, som utvilsomt er en av verdenslitteraturens aller største diktere, står for meg på en så høy pidestall at han nærmest blir en latinens Homer. Man bøyer seg i beundring, men holder avstand. Det var min gamle rektor på gymnaset, Øyvind Grotmol, som lærte meg å elske deg, lenge før jeg hadde lært et ord latin eller lest en linje av dine dikt. Han var far til min beste venn; jeg vanket mye i hans hjem og så hvilket edelt menneske han var. Jeg var overbevist om at det skyldtes hans dannelse som klassisk filolog og hans beundring av deg som den største av alle latinens poeter. Jeg angret inderlig at jeg var begynt på engelsklinjen istedenfor latinlinjen, kjøpte meg et par lærebøker i latin hos bokhandler Jørstad på Bryne og gav opp mange ganger inntil jeg som enogtyveåring kjempet meg gjennom Gallerkrigen. Da løsnet det. Men selv om jeg nå har lest alle dine dikt, er det langt igjen til jeg blir like edel som rektor Grotmol. Mellom oss sagt tror jeg ikke du heller var det.

9. desember – Det er ikke mye vi vet om Homer. Vi vet ikke engang om han var til stede ved erobringen av Troia, eller om han skildrer den i århundrers sagnavstand. Uansett står Iliaden i en særstilling i litteraturen; man må til Det nye testamente for å finne en bok like gjennomstrømmet av en grenseløs kjærlighet til mennesket. Det har ingen betydning hvor en mann er født eller hvilket folk eller stamme han tilhører, om han er guddommelig eller dødelig, venn eller fiende. Selv gudene som tar del i handlingen, er skjønne og guddommelige nettopp fordi de er så dypt menneskelige; de har sine svakheter, sine sympatier og antipatier, de er ikke guder fordi de bor på Olympen, men fordi de har medfølelse med de dødelige, for «det finnes ikke i verden en skapning mer ulykkelig enn mennesket blant alle dem som ånder og beveger seg på jorden.» I Iliaden er det ikke plass for hat, selv når vreden fører til gudløse handlinger, som når Akilles binder kroppen til den døde Hektor til sin vogn og maltrakterer liket. Det er ikke for ingenting han begår en så opprørende handling: Den er uttrykk for hans fortvilelse over tapet av den elskede vennen Patroklos. Men når Hektors far, den gamle kong Priamos, kommer for å hente sønnens lik, kan han ikke la være å beundre Akilles’ mandighet og skjønnhet, til tross for den forbrytelsen han har begått. Priamos betrakter fienden med en fars øyne. På samme vis går det med Akilles: Han står foran faren til ham som har drept Patroklos, men beundrer allikevel den gamles verdighet, og må tenke på sin egen far. Dermed gråter begge mennene, vreden må vike fra hjertene, og tilbake blir bare den dype smerten over «dødens ugjenkallelige ulykke».

Konstantinos P. Kavafis har benyttet denne scenen fra Iliaden i et dikt som jeg ikke får til å oversette. Hos denne betydeligste greske dikteren fra det 20. århundre finner jeg igjen den samme kjærligheten, den samme sannheten som hos Homer: Skjebnen er felles for alle dødelige. Kavafis gråter de samme tårene over de unge som så altfor tidlig blir revet bort fra denne verden. På noen få linjer kan han gjenkalle en epoke og gi liv til et drama; under historiens maske viser han oss mennesket slik det alltid har vært. Dikteren overfører sitt eget blod til historiens mumier. Jeg forsøker å få hans vers til å leve på norsk.

10. desember – En hel søndag ettermiddag i kamp med Kavafis’ gresk. Vanskeligheten ligger i at den er så ufattelig enkel, den uttrykker bare det helt vesentlige. Versene er lapidarisk kortfattet. Jeg må tenke på Kierkegaards ord om at dersom man blir enfoldigere og enfoldigere, «bliver man tilsidst kristen». Hos Kavafis er det kanskje slik at når en setning blir enklere og enklere, blir den til slutt poetisk. Men de norske ordene er ikke like mettet med historisk innhold som de greske, hvor årtusener klinger med, og dermed står «enkelheten» på norsk hele tiden i fare for å bli endimensjonal og platt.

Kavafis dikter gjerne ut fra historiske fakta, og gir lite rom for lyriske stemninger. Han er blitt kalt en «historisk poet», en lærd mann som tar oss med til fjerne tiders Kreta, Alexandria og Bysants. Hans dikteriske grep synes å ligge i å se hver historisk begivenhet for seg, som en enestående poetisk erfaring. Dermed frigjør han den enkelte begivenhet fra de påtvungne sammenhenger den gjennom århundrene er blitt satt inn i og tolket gjennom. Han forholder seg helt objektivt beskrivende til hendelser i en fjern fortid, og blir dermed på en underlig måte samtidig med dem. I en slik opplevelse og forståelse av historien, som for øvrig svarer helt til min egen, blir for eksempel begrepet ’fremskritt’ meningsløst. Kavafis beveger seg fritt gjennom århundrene, tidsperspektivet er uvesentlig, fortidens hendelser blir like nærværende som dagens. Han lever i et univers som ikke blir til, men som er.

Det er jo nettopp fordi jeg har noe av det samme i selve livsfølelsen at jeg kan samtale med deg over en avgrunn på to årtusener, og føle at du er meg nærmere enn mange av mine samtidige. Mennesker med en slik livsfølelse kan bare trives fullt og helt i Roma eller på landsbygden. Du og jeg har våre røtter begge steder.

Kavafis kunne bare leve i Alexandria. Der har jeg ennå ikke vært. På din tid lå Kleopatra der…

14. desember – Tønsberg – Oslo – Forandringer har aldri frydet meg. I motsetning til Florian har jeg aldri vært noen vagabond. Jeg er bonde og vil være bofast. Men nå ligger til og med dynen sammenklemt og pakket i min venns gamle pickup.

Helt borte blir jeg likevel ikke. Gjestesengen og skatollet er flyttet opp til et loftskammer med takvindu. På veggen har Ada hengt en av Ellen Auensens tegninger av pater Hilarion; han ligger i sin seng og nyter morgenstunden ved å vifte med tærne.

16. desember – Tønsberg – Jeg måtte straks tilbake. Florian fyller femti år julaften, men vi feiret ham igår kveld. Min gave var en selvlaget østerriksk Leberknödlsuppe til de seksti gjestene. Jeg puslet med den hele dagen. Den skulle smake vennskap. Det trygge vennskapet med Florian hviler ikke minst på en gjensidig overbærenhet med hverandres feil og mangler. Det er nettopp denne holdningen du anser som en plikt i et ekte vennskap, men for oss er det mer en selvfølge enn en plikt. Du er heller ikke redd for å innrømme dine egne feil, og du refser dem som er overbærende mot seg selv, men desto strengere mot sine venner:

Når du betrakter dine egne feil med betente og innsmurte øyne, hvorfor ser du da på dine venners laster med reptiløyne og ørneblikk? Da kan det lett hende at vennene vil lete like ivrig etter dine svake punkter. Den ene eller annen kan jo være litt hissig av seg, ikke helt stueren etter tidens snevre smak; han kan vekke latter på grunn av sin bondske hårfasong, sjuskete toga og altfor store sko. Men han er en bra mann, bedre enn de fleste, og dessuten din venn; betydelige evner skjuler seg under hans litt ufjelge ytre. Ta deg heller tid til litt selvransakelse, og se om ikke naturen eller dine egne uvaner forlengst har sådd noen spirer til ondskap og last i deg også … La oss heller vende blikket mot den forelskede unge mannen som er blind for sin elskedes lyter, ja, ikke sjelden fryder han seg også over dem…

Jeg skulle ønske at vi også i vennskapet hadde den samme evnen til å overse feil og lyter, og at dette ble regnet som en dyd. Like lite som en far i forholdet til sønnen bør vi føle oss ille berørt om en venn har en feil…Er din venn altfor sparsommelig? Kall ham økonomisk! Er han taktløs og fæl til å skryte? Kanskje han bare gjør seg til for sine venner. Er han pågående og hemningsløs? Omtal ham da heller som åpen og rett frem. Er han en hissigpropp? Regn ham snarere blant de temperamentsfulle. Etter min mening vil en slik holdning både skape nye vennskap og opprettholde gamle.

Men som regel snur vi opp ned på de gode egenskapene… Vi kjenner en stillfarende mann, og kaller ham hengehode, en annen er litt treg av seg, og kalles dum. Så er det han som vet å unngå alle snarer og aldri stiller seg til for hugg, enda han lever i omgivelser hvor misunnelsen er sterk og forbrytelsene florerer: I stedet for å si at han er fornuftig og ikke tar unødige sjanser, kaller vi ham falsk og feig.

En mann kan være et fjols … og gi seg til å skravle med en som sitter og leser eller tenker. «Han er en plageånd,» sier vi da, «han mangler både takt og tone!» Men dermed vedtar vi helt tankeløst en streng lov som kan bli brukt mot oss selv! Det er nemlig ingen som fødes uten feil; best er den som har minst av dem. En overbærende venn vil, som rett er, veie mine laster mot mine dyder, og hvis han vil at jeg skal være glad i ham, vil han gi dydene overvekten, så sant de da virkelig veier mest. Da vil han også selv bli veiet på samme måte. Den som forlanger at vennen ikke skal føle uvilje mot hans egne byller, må selv være villig til å overse vennens vorter. Rettferdigheten krever at vi gjengjelder den overbærenheten vi selv forlanger.

Her er du for en gangs skyld helt i pakt med min Herre og Mester, som sier at den målestokk vi bruker på andre, skal vi selv bli målt med. Men Florian og jeg trenger egentlig ingen formaninger; vi veier hverken dyder eller laster hos hverandre, men nøyer oss med å sitte sammen og blåse sigarrøk opp i taket mens vi lytter til toner fra vår ungdom.

17. desember – Oslo – Vår yngste klosterbroder ble viet til diakon igår. Det er første etappe på veien frem til prestevielsen. Ikke før var han iført diakonens praktfulle dalmatika, så istemte Søster Ragnhild som solist oppe på galleriet Händels berømte arie: Lascia che pianga la dura sorte… Biskopen satt i full mundur og sendte meg et forundret blikk; det var heldigvis bare han og jeg som skjønte hva hun sang: «La meg begrede min hårde skjebne…» Det var unektelig noen lite oppmuntrende ord ved innledningen til en geistlig løpebane. Ordinanden hadde ønsket seg melodien uten å ane hva teksten betød.

Dessverre kjenner jeg enkelte som med mange års erfaring i prestetjenesten synes den bedrøvelige arien kan være et passende inngangsvers. Jeg hører ikke til dem.