Anne-Lise Boge

Arvesynd nr 14
Gjensyn

Anne-Lise Boge

Arvesynd nr 14
Gjensyn

KAPITTEL 1

Det var julaftens formiddag.
  Dagen var stille og kald. Frostrøyken svevde over den mørke fjorden, og på de øverste toppene glitret det i sol på skinnende hvit skare. Men solen nådde ikke ned til Stornes. Det ville ennå gå fire uker før det skjedde.
  Huset luktet jul, som Dorbet pleide å si da hun var mindre. Hun hadde alltid vært opptatt av luktene denne dagen. For henne hadde de økt forventningene til alt som skulle skje om kvelden. Hun hadde vært den av ungene som hadde hatt størst forventninger til julekvelden, tenkte Mali. Kan hende fordi hun var den på Stornes som hadde evnen til å glede seg mest. Uansett hva det gjaldt.
  Og nå var duftene der igjen - av nyvasket hus, appelsiner og dadler, av julegrøten som skulle serveres når Sivert og Tordhild kom, og av den begynnende osen fra stekeovnen, der svoren på den store ribba så smått hadde begynt å få farge.
  Mali hadde en stund vurdert om de skulle bryte skikken og pynte det store furutreet som sto hvitrimet og lent inntil mastuveggen allerede på formiddagen. Slik at det sto der ferdig pyntet i stuen når gjestene kom. For det var litt av et syn! Men så hadde hun kommet på at akkurat det måtte det være en stor opplevelse for sønnen til Sivert å få være med på. Om han kom, da, tenkte hun igjen og kjente det stramme i magen. Så de fikk gjøre som vanlig - bære inn treet og legge det i gangen, så rimet fikk rent av før de tok det inn i stuen.
  Hun gjorde seg stadig ærend bort mot vinduene som vendte opp mot veien. Sto der et kort øyeblikk hver gang og speidet etter snøføyken fra en sledeskyss langt ute i rabbene. Men foreløpig hadde hun ikke sett noen.
  - Når dem skull kom? spurte Dorbet, mens hun hjalp Ingeborg å dekke langbordet til grøtmåltidet.
  - På føremeddagen, svarte Mali og hastet tilbake til stekeovnen for å se på ribba. - Ein eller annan gong på føremeddagen.
  - Ein veit no alder med skyss på den her tida av året, sa Oja.
  Han var innom som snarest for å hente noe, og den stramme lukten av hest blandet seg med de andre duftene.
  - Får vi ikkje græt føre dem kjem? spurte han og så langt bort på grøtkjelen som Ane sto og rørte i.
  - Ha deg ut i stallen og vask ferdig hestan, du, sa Mali kort. - Når du er ferdig med det, så er dem sikkert her. Det er ikkje vansker med verken været eller føret i dag, la hun til. - Det vert nok græt til vanleg tid, Oja.
  Oja sendte henne et mørkt blikk. Han hadde vært så blid og omgjengelig i den siste tiden. Spesielt etter at hun hadde bedt Ruth Lina til Stornes, og det hadde blitt så vellykket. Men slik hadde det alltid vært, tenkte Mali. Når det ble snakk om Sivert, kom det mørke over Oja igjen. Akkurat som om han var redd, tenkte Mali. Redd eller usikker - eller begge deler.
  - Dem skal no vel eta græt med oss, ho Ruth og han Samuel også? spurte Dorbet og telte over hvor mange tallerkener som skulle settes ut.
  - Klart dem skal, svarte Mali. - Dem skal no ikkje gift seg før tredje dag jul. Dem it no med oss, ja. Dem har da inga eigen husholdning enno, la hun til.
  - Det er alder godt å veta ka ein skal tru om dei to, svarte Dorbet. - Han Samuel finn på dei merkelegaste ting. Veit du at han held andakt for ho Ruth kvar ettermiddag? Ho sitt som eit lys i sofaen inne på kåret med Bibelen i henda og løfter ikkje blikket. E kom litt brått inn der ein ettermiddag, så e såg det.
  Hun himlet med øynene og så på moren.
  - Tykkjer du ho Ruth ser ut som ei løkkelig brud? spurte hun brått.
  Mali svarte ikke straks. Det forestående ekteskapet mellom Ruth og Samuel plaget henne. Hun hadde hørt underlige lyder fra soveloftet til Samuel flere ganger siden han kom, og det enda hun visste at Ruth lå på sitt gamle soveloft inntil videre. Men at han hadde henne inne hos seg langt utover natten, var ikke Mali i tvil om. Hun lurte på hva som egentlig foregikk.

Mali så frem til at Sivert skulle snakke med Ruth. Hun håpet bare inderlig at han nådde inn til henne. Det var ikke mange dagene igjen å gjøre det på. Om Sivert fikk Ruth til å innse at hun hadde tatt feil, og bryllupet ble avlyst, ville det naturlig nok bli litt av en skandale. Men den fryktet ikke Mali. Den skulle hun ta på strak arm. Hun skulle kjempe for Ruth som en løvinne, og visste at alle på gården ville støtte henne. For det viktigste var ikke å få Ruth gift, men at hun ble lykkelig. Og Mali trodde stadig mindre på at Samuel var mannen som kunne klare det.
  - Mor, e spurt deg om noko, gjentok Dorbet. - E trur ho Ruth...
  I det samme banket det på døren. Mali fór sammen. Hun kunne da ikke ha oversett at de kom! Hun skulle jo stå på kloppen og ta imot, og...
  Inn kom Ola Granvold. Mali ble stående og stirre forvirret på ham. Han var det siste mennesket hun hadde forventet å se denne formiddagen. Blikket hennes gled fra Ola til Dorbet, som sto ved bordet med en tallerken i hånden. Hun var blitt blussende rød.
  - Nei, ka verden, er det du som kjem på ein julaften føremiddag, sa Mali og rakte frem en hånd.
  - E beklager om e kjem ubeleilig, sa Ola, som fremdeles sto rett innfor døren med lua i hånden. Han var rød i ansiktet etter kulden ute. Og kanskje også litt av sjenanse, tenkte Mali. Det var første gang han hadde kommet ubedt til Stornes etter at han og Dorbet ble sammen.
  - Nei, kjære deg, sa Mali. - Du lyt da kom inn og sett deg. Ikkje stå der ved døra. Var det noko spesielt? la hun til og så undersøkende på ham.
  - Ja, det vil sei, nei... Han stammet som en skolegutt. - Det var berre det at e gjern skull ha tala litt med ho Dorbet, kom det fort. - E har noko...
  Først nå la Mali merke til at han sto med den ene hånden på ryggen. Hun måtte nesten smile. Han kom med julegave, gutten!
  Dorbet hadde satt ned tallerkenen og gikk mot ham med skinnende øyne. Mali så hengivenheten i blikket til Ola da han så på Dorbet. Hadde han kunnet spise henne, hadde han gjort det, tenkte hun.
  - Kan e få ta med han Ola opp på...
  Dorbet stoppet og så fort på moren. Det var tydelig at hun forsto at det ikke ville passe seg å be om å få ta ham med opp på soveloftet. Mali var ikke like velvillig på det området som Marit, Dorbet trengte ingen til å fortelle seg det.
  - Kan vi få gå ut i gangen ei stund? spurte hun i stedet.
  - Ja, om det som skal seiast ikkje kan seiast her inne, så får di vel det, svarte Mali. - Men der er det no kjøle kaldt.
  Skjønt de klarte vel å holde varmen, de to, tenkte hun.
  - Ja, god jul til dykk all her på Stornes da, sa Ola. - E skull hels så mykje heimafrå.
  - Og du får hels tilbakers, sa Mali. - God jul til dykk også.
  Og dermed lukket døren seg etter de to unge.

Da de sto alene i gangen, tok Ola om Dorbet og klemte henne hardt inntil seg.
  - Det er to daga sida e såg deg, hvisket han mot øret hennes. - E vert spinngalen.
  - Men det er jul, Ola. E lyt hald meg i hus og hjelp til. Du veit jo at vi venter folk og at det skal vara bryllup her på garden. Det er så mykje å gjer på, og mor mi hadd banka meg flat om e stakk frå no.
  - E har noko til deg, sa han og holdt frem pakken han hadde gjemt bakpå ryggen. - Ei julgåve.
  Det var en firkantet, flat eske, sirlig pakket inn i dypblått julepapir med gulltråd rundt. Dorbet forsto straks at det ikke var noe som var kjøpt på bua. Denne gaven kom fra byen, det så hun. Hun smilte strålende og tok imot esken. Ristet forsiktig på den.
  - Ka det er? spurte hun og tittet opp på Ola.
  - Det får du veta i kveld når du åpner, sa Ola og dro henne inntil seg igjen.
  Munnen hans fant hennes i et langt kyss. Dorbet kjente det kile i magen.
  - E har da noko til deg, e også, hvisket hun. - Men det er på soveloftet.
  Hun kastet et fort blikk på døren inn til stuen.
  - Komma, hvisket hun og dro ham med seg.
  - Men mor di...
  - Vi lyt no vel ha lov til å hent gaven e har til deg, sa Dorbet. - Dessuten er ho mor berre opptatt av at Sivert og Tordhild skal komma. Så ho glømmer oss, i alle fall for ei lita stund. Komma no!
  Ola lot seg ikke be to ganger. Han smatt av seg støvlene og smøg stille etter Dorbet opp trappene.

Ola hadde aldri vært på soveloftet til Dorbet før. Han ble stående innenfor døren og se på det trivelige rommet, enda det vel egentlig ikke var så annerledes enn soveloft flest. Blikket hans falt på sengen inne ved veggen, og han trakk pusten dypt. Dorbet gikk bort til sengen, bøyde seg ned og trakk fram en stor pakke som hadde ligget under den. Da hun reiste seg, datt hun rett i armene på Ola. Han hadde fulgt etter henne.
  - Ola, da... Skal du ikkje tak imot gaven din, eller?
  Han ble rød og tok den. Sto et øyeblikk og kjente på den, og tittet på henne.
  - Ka det er? spurte han.
  Dorbet lo lavt.
  - Det får du sjå i kveld, ertet hun. - Det var no det du sa til meg.
  Han nikket og la den på nattbordet. Så snudde han seg mot henne igjen. Blikket hans brant. Dorbet smilte og slo armene om halsen hans.
  - E har sakna deg, e også, hvisket hun.
  Og plutselig slo attråen over henne. Han luktet av kjøpesåpe og frisk luft. Visst hadde hun savnet ham! Da han veltet henne overende på sengen, lo hun lavt. Glemt var frykten hun hadde følt for å bli med barn. Glemt var moren. Pusten gikk fort.
  - Ta meg, hvisket hun opphisset.
  - Men mor di...
  - Ta meg fort, sa Dorbet hest. - Vi kan ikkje kle av oss, slik som hos deg. Men vi kan...
  Han forsto hva de kunne. Han vrengte av henne underbuksene og skjøv serken opp om livet hennes. Fort dro han ned bukseselene og fikk buksen såpass langt ned at han fikk frem det han skulle. Dorbet hikstet av fryd. Slik hadde de aldri gjort det før; fort og med klær og med moren hennes på vakt nedenunder. Hun kjente hjertet slå hardt av lyst og litt redsel.
  De sa ikke noe. Det var ikke noe kjæling. Knapt nok et kyss, før han trengte inn i henne. Det ru vadmelstoffet i buksene hans skrapte mot huden på lårene hennes. Det gjorde både godt og vondt. Dorbet kastet hodet til siden og stønnet. Slik var det kan hende å bli tatt med vold, tenkte hun brått. Bare bli feid overende, få klærne revet av og så bli tatt. Tanken gjorde henne så opphisset at hun bet seg i håndbaken for ikke å skrike.
  Det gikk fort. Altfor fort. Dorbet skulle til å hisse ham opp igjen. Hun ville mer. Da hørte de trinn i soveloftstrappen. Begge fór opp. Ola halte buksene på seg og dro fingrene gjennom det bustete håret. Dorbet puttet underbuksen under stoppateppet og ordnet serken. Da det banket kort på døren, sto de stive som tinnsoldater midt på gulvet.
  - E tøkt du sa di berre skull ut i gangen, sa Mali skarpt.
  Blikket hennes feide over de to blussende ungdommene.
  - Ja, men e mått hent presangen til han Ola, svarte Dorbet litt andpusten.
  Hun tok den store pakken fra nattbordet og la den i de skjelvende hendene til Ola. Mali så på den uredde sengen og visste hva som hadde skjedd. Hun luktet det også. Men hun sa ikke noe.
  - No kjem skyssen med bror din ute i rabban, sa hun. - E tenkt vi skull tak imot dem ute på kloppen.
  - Ja, e kjem, sa Dorbet lydig.
  Da moren snudde seg og gikk ut døren, tok Dorbet den ene hånden til Ola og klemte den. Smilte mot ham med stjerner i blikket.
  - God jul, hvisket hun, strakte seg på tå og kysset ham. Så fulgte de raskt etter Mali bortover soveloftsgangen. Nede i gangen smatt Ola på seg støvlene og trakk på seg lua.
  - Ja, god jul da, sa han enda en gang, blussende rød og med skjorteflaket hengende nedenfor jakken.
  - Du lyt dytt skjorta nedi broka di, sa Mali tørt. - Det ser litt underleg ut å gå med den hengende utafor, la hun til.
  Ola ble dyprød, dyttet skjorten ned i buksen og bukket. Så forsvant han ut.
  - Og du...
  Mali satte blikket i Dorbet.
  - Er det noko gale med meg også? spurte hun og så på moren med latter i blikket. - E er no vel så presentabel som det går an e, veit e?
  Hun strøk forbi moren og inn. Og igjen kjente Mali den spesielle lukten. Lukten av het elskov.

Da skyssen svingte inn på tunet på Stornes, sto de der alle. Karene hadde nettopp kommet inn fra arbeid, og Oja var ferdig med hestevasken. Mali sto og vred de kalde hendene sine - usigelig lykkelig, men redd og spent på samme tid. Håvard holdt en arm om skuldrene hennes. Han hadde ikke fått skiftet og vasket seg ennå, og luktet av kvae, svette og fjøs. Men Mali merket det ikke. Blikket hennes hang ved vognen som hadde stoppet. I øyenkroken så hun Ruth komme ut døren til kåret. Hun holdt sjalet fast rundt seg, som om hun frøs. Det virket som om Ruth alltid frøs nå for tiden, tenkte Mali vagt. Det ble vel slik når en var så tynn. For hun ble bare tynnere og tynnere. Bortsett fra over magen. Den hadde fått en nesten umerkelig kul.
  Bak henne kom Samuel til syne, stor og ruvende. Han la en hånd tungt på skulderen til Ruth, som for å holde henne igjen, tenkte Mali. Men det ville han ikke klare. Ikke når det var Sivert som kom.
  Det var Sivert som kløv først ut av sleden. Han var kledd i tykke, mørke bukser og en slags halvlang frakk med pelskrage. På hodet hadde han pelslue. Mali hadde aldri sett noen med slik fin pelslue før. Han rakte hendene ut, og Tordhild skjøv en liten gutt mot ham. Sivert tok ham imot og satte ham fra seg ved siden av sleden.
  Mali kjente hjertet slå hardt og tungt. Så var han med, sønnesønnen hennes. Hun stirret mot den lille gutten, men så ham bare uklart. Tårene rant nedover ansiktet hennes.
  - Ka verden, sa Dorbet overrasket. - Ka for ein unge er det dem... Har dem ein unge, ho Tordhild og han Sivert?
  - Ja, sa Mali med tykk stemme. - Ein son på vel fem og et halvt år.
  - Men kofor har du ikkje sagt...
  - E visst ikkje om dem villa tak han med, sa Mali lavt.
  - Kofor skull dem ikkje det, spurte Dorbet. - Har dem ein son, så reser dem no vel ikkje frå han, veit e?
  Sivert hjalp Tordhild ned, og så sendte skysskaren flere store reisevesker etter dem. Til sist kom fiolinkassen. Sivert tok den imot som den var et sykelig spedbarn.
  - Ein son, sa Oja mørkt. - Så ho var barntung da dem fór den gongen, ho Tordhild. Men kofor fór dem? Og kofor sa han Sivert frå seg odelen? For odelen er min no, er den ikkje?
  - Odelen er din, Oja, sa Mali mens blikket hang ved gutten som dyttet lua unna øynene. Hun kunne ikke se hvem han liknet. Til det var det for langt opp til sleden.
  - Heilt sekkert? spurte Oja med anspent stemme.
  - Heilt sekkert, svarte Mali og så fort på ham.
  Han var stram i ansiktet og svart i blikket. Det var tydelig at han ikke så frem til å ha eldstebroren i huset i julen. Han var fremdeles ikke helt trygg på at odelen virkelig var hans, Mali så det. Han var redd for at Sivert ville ombestemme seg, spesielt nå når han hadde fått en arving.
  Mali la en arm om skulderen til Oja.
  - Det finnes dokument, Oja, sa hun lavt. - Han Sivert har sagt frå seg Stornes. Det kan ikkje gjerast om. Og nokon dårleg erstatning er du ikkje hell, smilte hun. - Det er allveg du som har vore best skikka til å tak over.
  Et kort øyeblikk møtte hun øynene hans. Det tentes et lys i dem. Så nikket han.
  - Ja, det er vel slik det er, sa han og slapp pusten langsomt ut.
  - Komma karer, vi lyt hjelp gjestan med bagasjen, sa Håvard og begynte å gå mot sleden.
  Mali fulgte etter. Hun så at Ruth hadde revet seg løs fra Samuel også, og var på vei oppover mot gjestene.
  - Velkomma, sa Mali med tykk stemme da hun nådde frem og rakte hånden ut mot Sivert.
  - Takk for det, svarte han og trykket hånden hennes mens han holdt om fiolinkassen med den andre.
  - Og du og, Tordhild, sa Mali. - Vi er så glad di kunna kom.
  Hun satte seg ned på huk og så på den vesle gutten som trykket seg inntil moren og så seg litt usikkert rundt. Håvard blunket til ham, og dermed sprakk det lille ansiktet opp i et stort smil. Det søkk i Mali. Det var som å se inn i ansiktet til Sivert. Slik hadde han også sett ut på den alderen. De samme grønne øynene med gullspetter i. Den gyldne løden i huden, enda det var vinter. Det samme lyse smilet som Sivert hadde hatt. Mali var sikker på at han hadde tykt, mørkt, krøllete hår, når bare lua ble tatt av. Hun strøk ham over det kalde kinnet. Det sved i brystet hennes.
  - Velkommen til Stornes, sa hun mykt. - E er farmor di.
  - Det veit e, svarte han og betraktet henne inngående. - Du heiter Mali. - Det gjer e, svarte Mali. - Men e er no bessmor di også. E tenkt kan hende du villa kall meg bessmor.
  Håvard bøyde seg ned og løftet ham opp. Holdt ham høyt oppe i været.
  - Og e er Håvard, sa han.
  - Men vi veit no ikkje ka du heter, sa Mali.
  - Johannes, svarte gutten.
  Mali kjente blodet forsvinne fra ansiktet. Øynene hennes søkte Siverts.
  - Ja, det er Johannes, sa han rolig. - Han har navn etter bestefedran sine - han Johan og han Jo. Vi tøkt det var rett slik, ho Tordhild og e. Det var det rettast navnet han kunna få, sonen vår, la han til og holdt blikket hennes fast.
  Mali nikket stumt. Hun følte plutselig at de sto som kalde skrømt tett inntil henne, både Johan og Jo. Fortiden kom tilbake i den lille gutten. Fortiden og syndene.
  - Får e lei handa di inn? spurte hun og rakte gutten en kald, skjelvende hånd.
  Han tok den tillitsfullt. Lot henne ta den varme lille hånden i sin. Og slik kom han til gårds, Johannes Stornes. Hånd i hånd med farmoren sin.