Frode Granhus

Be en bønn for Sikas

Frode Granhus

Be en bønn for Sikas

Prolog

Det regnet på tredje uken nå, et mildt sus gjennom luften, knapt hørbart der det prikket mot jordsmonnet. Nederst i dalen hadde det dannet seg en liten elv, som krokete føyde seg etter terrenget. Mannen som sakte arbeidet seg oppover holdt seg øverst i skråningen, påpasselig med at sandalene fant feste før han lot kroppsvekten følge etter. Det verket i ryggen. Han hadde gått i fire dager og fire netter, bare avbrutt av noen timers søvn. Reimene som holdt børen festet til kroppen hadde flere steder gnagd seg gjennom huden. Han forsøkte stadig å flytte litt på læret, men til liten nytte. I en lomme bar han kniven som ved reisens slutt skulle frigjøre ham fra reimene. Men enn så lenge bar han børen på seg dag og natt.
  Med jevne mellomrom løftet han blikket, målte avstanden til nærmeste forhøyning. Han anslo hvor mange skritt unna toppen han var, talte tålmodig ned mot null, hele tiden med blikket festet på føttene. Fire hundre. Bare så vidt over halvveis. Så bøyde han hodet og begynte på igjen.
  Den femte dagen tok han fatt på den siste stigningen, nå betydelig brattere, og for et øyeblikk lot han seg overmanne. De skjelvende beina ga etter og han falt tungt i bakken. Han hørte krukkene slå mot hverandre, selv om kledene dempet lyden. Han holdt pusten, gjorde forsiktige sideveis bevegelser. Han kunne ikke tillate seg å være uforsiktig. Han var det sendebud som var funnet oppgaven verdig, og han bar fremtiden på sine skuldre. Møysommelig stavret han seg på beina og fortsatte.
  Halvveis oppe gjorde kveldsmørket det umulig å fortsette. Han krøp sammen under en steinblokk, i ly for regnet. Klærne var gjennomvåte, og begynnende frysninger gikk snart over i tyngre skjelvinger. Han bredte over seg geiteskinnene han bar med seg, og snart gled han inn i en urolig søvn.
  Ved daggry var han på beina igjen. Regntunge skyer var nå erstattet av en brennende sol, og før den nådde sitt høyeste, hadde han funnet frem til kløften som dannet inngangen til hulen. Utmattet sank han sammen og foldet hendene. «Takk J'shua.» Stemmen var knapt mer enn et tørt hvisk. Så kunne han endelig finne frem kniven. Han kappet reimene som gikk over brystet og smøg seg fri. Så, i et uvirkelig øyeblikk, var det som om usynlige vinger løftet ham opp, lot ham fly som fuglen. Vektløs ravet han rundt før alt svartnet, og han falt tungt mot berget. Da han senere våknet med et rykk, hadde han allerede måttet kapitulere for forfølgerne. Krukkene var smadret, innholdet brent. De hadde slept ham etter seg i sanden, og først da det glinsende stålet delte ham fra skrittet og opp til ribbeina, hadde bevisstheten frigjort ham fra drømmen. Brått fikk han det travelt. Marerittet hadde vært en påminnelse. Et sted der ute fantes noen som ønsket innholdet i krukkene tilintetgjort. Han fant frem fakkelen, stramt innpakket i geiteskinn. Så frigjorde han krukkene. Ingen sår eller sprekker. Forsiktig løftet han en av dem opp, holdt den tett inntil kroppen. I det samme blendet solen ham, først et kraftig lysglimt som gradvis døde ut, deretter stummende mørke. Øynene var fortsatt åpne, men det var ingenting å se. En sitrende kribling spredte seg fra magen og opp gjennom brystet. En berusende følelse av nærhet. Sakte vendte omgivelsene tilbake. Han ble stående urørlig i noen minutter, til han kjente krukken som presset mot brystet.
  «Åh J'shua ... lah-mah?» Øynene fyltes med tårer, men før han rakk å knele i uforbeholden underkastelse, merket han et isende drag gjennom luften. Han grep om fakkelen og snudde seg mot sprekken i berget. Ingen tid å miste.

Kapittel1

Pusten gikk støtvis og jamrende. Som fra et dyr i panikk. Gutten kom i ville byks gjennom det ulendte terrenget, med armene veivende som for å riste vekk en usynlig forfølger. Flere ganger gikk han over ende, idet han overså små dumper eller feilberegnet avstanden mellom tuene, som lå som små øyer i det sugende underlaget. Under normale omstendigheter ville han nok holdt seg inne på tørr grunn, på et av de smale sauetrakkene, hvor han stedvis måtte ha forsert tett bjørkeskog. Men det hastet. Derfor valgte han myra.
  Et slør av skodde hadde drevet inn fra havet, nok til å distrahere retningssansen. En rygg av steinknauser der det burde vært åpent lende, et trakk han ikke dro kjensel på. Han ga seg ikke tid til å tenke, og fortsatte som i blinde. Han måtte for alt i verden holde seg i bevegelse. Det var tilbake, ondskapen, som usynlig hadde herjet her en gang, etterlatt et sår uten grobunn. Han hadde ikke vært gamle karen den gangen, men bildene av forskremte ansikter, stemningen av uhygge og redsel, alt satt som innkapslet i ham. Og i hele oppveksten hadde hendelsen ligget der som en mørk skygge. Han hadde flere ganger vært oppe der hvor mennene var blitt funnet, og gradvis hadde følelsen av uhygge blitt visket bort, slik også tegnene på berget var blitt falmet av vær og vind. Men nå var tegnene på plass igjen, mørkere enn noen gang.
  Det dunket hardere i brystet, som om noe var i ferd med å slå seg gjennom ribbeina. Som om en flik av ondskapen allerede hadde nådd inn i ham, for der å vokse seg større. Endelig kjente han igjen landskapet rundt seg, og snart nådde han ned til de første husene.

Johannes Lund hadde en av de dagene der han faktisk kunne kjenne tidshjulet dreie, som et stort og slitent uhyre av rustent metall. Enkelte dager var slik. Men denne dagen var likevel annerledes. Ikke bare et slør av tungsinn som han kunne se gjennom, og som han visste ville lette. Noe kom veltende mot ham, som ikke lot seg riste vekk som et uønsket indre bilde. Så da han hørte hamringen mot døren, etterfulgt av en guttestemme som hysterisk ropte hans navn, forstod han at det var dette øyeblikket underbevisstheten hadde fanget inn. Han rakk ikke å åpne før gutten stod inne på kjøkkenet, rødsprengt og hivende etter pusten.
  «Tegnene er tilbake.» Ordene kom støtvis.
  Umiddelbart forstod han ikke. «Hva er tilbake?» spurte han, før han la en hånd på guttens skulder og satte seg foran ham med det ene kneet hvilende mot gulvet. Det var Markus, en av guttene i nabolaget. En friskus han alltid hadde likt. Nå var gutten i sjokk.
  «Jeg var oppe ved Dalsvann for å fiske ... fiskestangen, jeg mistet fiskestangen.» Stemmen truet med å briste. «Jeg må få noen til å hente ...» Gutten tok seg i det. Ingen kunne gå tilbake etter fiskestangen. Ikke alene.
  Johannes Lund grep hardere om guttens skulder. «Fortell hva du så.» Stemmen var ikke hans. For mørk, for vaklende.
  Gutten pustet fortsatt tungt. «De er tilbake igjen. Tegnene på berget. Sirklene.»
  Grepet hardnet ytterligere. Guttens blikk gikk fra redsel til fortvilelse. Som om noe av skylden var hans, som budbærer.
  «På samme sted?»
  Gutten nikket, og gjorde forsøk på å trekke seg vekk fra kloen som nå gjorde vondt inn til beinet.
  Johannes Lund slapp grepet. Uønskede bilder flimret forbi hans indre øye.
  «Så du noen?» Han angret seg da han så guttens reaksjon. Tanken på at noen hadde vært i nærheten der og da, fikk ham til å stivne. Frenetisk ristet han på hodet.
  Denne gang la Johannes Lund hendene mykt på guttens skuldre. «Det behøver ikke være annet enn en dårlig spøk, vet du.»
  Guttens blikk vitnet om at løgnen ikke ga trøst. Så begynte den magre kroppen å riste. «Jeg vil hjem.» Tårer trillet nedover blodsprengte kinn, fikk fregnene til å blekne.
  «Jeg skal følge deg.» Johannes Lund trakk hendene til seg. Guttens skjelvinger hadde smittet over. «Jeg skal følge deg,» gjentok han og skjøv døren opp. Ute blåste en frisk bris midt imot dem, kald og klam. Teppet av skyer hadde krøpet lenger ned mellom fjellene, mørkere og mer ugjennomtrengelig enn noen gang. Johannes Lund kastet et blikk på armbåndsuret, i visshet om at øyeblikket markerte et nytt skille. Klokken viste ti over halv fem, den tjueniende september.

Nyheten vekket til live vonde minner. Flere av sambygdingene gjorde det vanskeligere for ham med sine omfavnelser og medfølende håndtrykk. En av de eldste klarte ikke å holde tårene tilbake, og strøk skjelvende en rynkete hånd over kinnet hans.
  Judith var den siste som fikk vite. Hun som tross alt var å takke for at han fortsatt hadde et levelig liv. Hun hadde tatt kontakt med ham i tiden etter, som de andre, for å vise medfølelse og gi trøst. Etter hvert hadde de utviklet et forhold. Ennå kunne han ta seg i det, at ting hadde skjedd for fort. Som en undertrykt dårlig samvittighet lå det der, at hun først og fremst hadde vært hans rømningsvei ut av sorgen.
  Hun var på jobb, men stakk innom slik hun ofte gjorde når hun var ute og gikk tur med en av brukerne. I dag var det Oddvar, hvis mentale utrustning tilsa at han ikke kunne bo alene, og som offer for dårlig kommuneøkonomi ble pleiehjemsplassert. Som vanlig ble Oddvar stående like innenfor døren, med senket blikk og toppluen dratt godt ned over ørene. Oddvar fant trygghet i kort rømningsvei.
  Judith dro av seg jakken og gjorde et lite kast med hodet. «Du er hjemme ennå?» Hun klarte ikke å skjule at det hadde vært en travel dag. Hun så forbi ham, ikke på ham, og stemmen hadde dette knappe draget, som fortalte at hun forsøkte å fremvise en bedre sinnsstemning enn hva som faktisk var tilfellet.
  Han nikket. «Ja.»
  Hun stusset. «Har det skjedd noe?»
  «Forhåpentligvis ikke.»
  «Du er jo likblek ... hva er det?»
  Han slo ut med hendene og senket blikket. «Noen har vært og malt på berghella igjen. Tegnene er tilbake.»
  Hun rynket pannen, koplet ikke umiddelbart. «Hva mener du?»
  Han løftet blikket. «Sirklene. De er tilbake.»
  «Himmel!» Hun snudde seg halvveis vekk, virket et øyeblikk i villrede, før hun la armene rundt ham. «Pøbler,» hvisket hun, og klemte seg tungt mot ham.
  «Jeg må opp dit.»
  «Det må du ikke. Det er en makaber spøk, ikke noe annet.» Hun klemte seg fortsatt inntil ham, og ordene halvveis druknet mot skulderen hans.
  «Likevel.»
  «Ikke gjør det. Ikke dra opp dit.»
  «Markus sa at det var de samme tegnene.»
  «Markus?»
  «Mmm.»
  «Herregud, Johannes, det kan like gjerne være ham.»
  «Ikke Markus,» sa han bestemt. Han hadde sett guttens frykt.
  «Uansett, den som har gjort dette vil at du skal bli oppskaket.»
  «Ingen har gjort dette før.»
  Hun møtte blikket hans. «Hva er det du prøver å si? At den som gjorde det har ... vendt tilbake?»
  Han ristet på hodet. «Jeg vet ikke ... jeg må bare opp dit.»
  «Ikke la dette ødelegge.» Hun hvisket nå. «Du er i ferd med å finne tilbake. Ikke la dette ødelegge.»
  Han senket blikket. Han kunne aldri finne tilbake, ikke helt.
  Hun sukket tungt. «Jeg blir med.» Kinnene hadde antatt en heftig rødfarge, ansiktet sitt sedvanlige alvorlige drag. Judith Lund var ingen billedvakker kvinne, til det var trekkene for markerte, kroppen for grovbygd. Men det var da heller ikke utseendet som hadde vekket hans interesse. Hun hadde kommet inn i hans liv og løftet ham opp, tålmodig tatt del i det møysommelige puslespillet. Og kanskje var det slik hun hadde blitt til en uunnværlig del av ham. Fordi hun var den som hadde satt sammen bitene.

Nyheten spredte seg slik dårlige nyheter har for vane å gjøre, og flere trakk innover fjellet for å ta tegnene i øyesyn. Og selv de yngste av dem, med sitt overmot og sin bråkjekkhet, gikk som til en sørgehøytidelighet.
  De fulgte de mange sauetrakkene, der de snodde seg rundt små knauser, styrte klar av sugende myrhull. Mellom bladløse greiner danset lysstrålene fra de mange lyktene, som makabre lysspill.
  Johannes Lund registrerte Judiths stemme, men klarte ikke å skjelne ordene.
  «Du behøver ikke dette,» gjentok hun.
  Han stanset og snudde seg mot henne. Ansiktet glinset av svette og hun pustet tungt. «Går det bra?»
  Hun nikket. «Du behøver ...»
  Men han hadde allerede snudd seg og gitt seg i vei videre.
  Stien gjorde en slak sving rundt et større myrområde, før de nådde ryggen av berg og stein. Et sted mellom ti og femten stykker hadde samlet seg under berghella, hvor de lyste opp det gjenoppståtte symbolet. Han så umiddelbart at sirklene var identiske, sannsynligvis malt over de som nesten var vasket vekk. Han hadde selv skurt, med grov kost og rå handmakt forsøkt å fjerne det hånende minnesmerket. Nå var det tilbake. Som en mørk påminnelse.
  Fortvilelsen lå som en aura rundt forsamlingen. Med bøyde hoder møtte de blikket hans, sendte ordløse beklagelser. Stillheten var avventende, forsiktige skritt i det myke underlaget, gnissingen i jakker av polyester, og tunge, astmatiske pustelyder fra en av bygdas gamle.
  Han forsøkte å fortelle seg selv at Judith hadde rett, at noen gjennom å gjenskape sirklene hadde fått utløp for en pervers og syk humor. Men ønskebildene slo sprekker, lot den truende fornemmelsen vokse seg sterkere. Han kikket rundt seg. Mørket var i ferd med å viske ut alle konturer, bare så vidt kunne han skille stein og fjell fra resten av terrenget. Lysstrålene danset rundt på bakken nå, hensynsfullt styrt bort fra berget.
  Han kjente en hånd klemme rundt underarmen. «Ikke la pøblene vinne, Johannes.» Judith hvisket. «Dette betyr ingenting.»
  Han kunne sagt seg enig. For hennes del. Eller han kunne fortalt som sant var, at noe var i ferd med å omslutte ham. Et magert og vaklevorent reisverk, morkent og farget i sort. Han fremkalte bildet av mennene, sammenkrøpet som i fosterstilling. Skrikene, fremdeles runget de som et seiglivet ekko inne i hodet.
  «Det smerter meg, Johannes.» Stemmen var et barytondrønn. Først nå la han merke til at presten var kommet opp på siden av ham. Armand Wiik var en mann rundt de femti, storvokst og kraftig. Bare uker etter drapene hadde han overtatt prestestillingen. Alle prosedyrer var blitt forsert, Kringfjell trengte en prest mer enn noen gang. Siden hadde han blitt værende.
  «Smerter meg virkelig.» Halve ansiktet var skyggelagt, og fjernet uttrykket av medfølelse. Men Lund tvilte ikke på at det var der. Ennå nå, etter seks år, hadde han vanskelig for å akseptere det. Armand Wiik var ingen prest, han var en tømmerhogger. For under kjortelen bar han den rødrutete bomullsskjorten med oppbrettede ermer. Og i skjul svingte han øksen.
  Kanskje han assosierte slik fordi faren hadde vært en helt annen type - på alle måter. En spinkel mann med et forsiktig vesen, som etter femogtjue år i virket hadde formet et prestebilde som vanskelig lot seg erstatte. Ennå kunne følelsen av urettferdighet komme over ham, hvordan en annen hadde kommet i farens sted, en som praktiserte på en annen måte, en som i hele sin fremtoning var forskjellig. Men han visste at han gjorde presten urett. Armand Wiik hadde overtatt et prestegjeld i sjokk og kollektiv sorg, tatt en utfordring få ville gjort ham etter. Likevel ble han et levende bilde på det livet faren var blitt frarøvet, fordi han var den som nå bar kjortelen, fordi den kjærligheten faren hadde opparbeidet til kirken, myk og respektfull, nå var blitt til noe annet. Noe strengere. Og mindre forsonende.
  «Vi skal stå sammen om dette, Johannes.»
  Han nikket, vel vitende om at det var umulig. Ingen kunne kjenne på det han bar. Ingen kunne bære det sammen med ham.
  «Pøbelstreker. Sann mine ord!» Judith ga seg ikke. Ordene gled forbi ham, kanskje fordi de var adressert til presten.
  «Likevel sårende. Og vonde.» Armand Wiik snudde seg mot berget, der en lysstråle igjen hadde fanget sirklene, som stirret som forrykte øyne ut i mørket. I profil strakte neseryggen seg over halve ansiktet, som en utvekst ute av kontroll.
  Så et spontant utbrudd fra en av mennene med lykt: «Det står noe her.»
  Før han rakk å reagere, hadde Judith brøytet seg vei inn til berget, som for å sjekke ut om det var noe han burde spares for. Men det kom ingen nye utbrudd, bare en jevn, nærmest spørrende summing. Respektfullt trakk de til siden, lot ham slippe inntil.
  Det var to symboler, identiske. Et sort øye, på størrelse med en fotball, med en sort ring rundt. Nå som han stod helt nær, så han at penselen hadde vært ført med ustø hånd. I feltet mellom øyet og sirkelen stod det skrevet med små bokstaver: Sikas ånd. Den som hadde skrevet ordene hadde tatt seg bryet med å velge en annen pensel, tynnere.
  Han følte seg fanget av blikkene. «Jeg forstår ikke.» Han rensket en sviktende stemme. «Siiikas .. ?»
  Judith snudde seg mot berget igjen, lot en finger gli over ordene. «Sykt,» hvisket hun.
  På et vis fjernet ordene litt av uhyggen. Kanskje fordi de ikke ga mening, eller kanskje fordi de representerte et brudd med det som var. Et isende drag fra fortiden, men likevel noe annet. Kan hende hadde Judith rett tross alt; pøbelstreker.
  Sikas.
  Hva eller hvem i Herrens navn var det? Ordene kunne umulig være ment for ham. Et streif av lettelse.
  Stemningsskiftet lot seg sanse. Flere av dem dro den samme slutningen som Judith, påpasselige med at ordene nådde ham. De søkte blikkontakt og ristet på hodet, som for å fortelle at de syntes det hele var en usmakelig spøk. Et par av dem dristet seg til å trykke hånden hans, før lyktene ble vendt hjemover. Hele veien gikk praten, nå høyere, for å ufarliggjøre, kan hende. Men det lot seg ikke gjøre å klippe bildene som tvang seg frem.
  De hadde ligget på siden i myra, vendt mot hverandre. Beina var slukt av den seige gjørmen, og for et øyeblikk hadde han trodd at kroppene var partert, som slakt. Deler av farens hode var dekket av gjørme, men et forsteinet blikk hadde talt; livet hadde ebbet ut i en tilstand av vantro og panikkartet redsel. Mannen som lå inntil var atskillig større, og fikk om mulig faren til å virke mer hjelpeløst fortapt. Som et barnelik i fosterstilling.
  Nye bilder vokste frem, manngarden av menn og kvinner ute på leting. Et år var gått og tragedien hadde rammet på ny. Også denne gang en som stod ham nær. Eivor. Instinktivt tok han seg til tinningen, der stokken hadde råket. Han hadde vært så nær, tatt innpå for hver meter. Men akkurat idet han skulle kaste seg over den sortkledde skikkelsen, hamre løs med knyttede never, hadde det svartnet for ham. Siden hadde han løftet seg opp, men aldri nådd helt ut i lyset.

Judith Lund kunne heller ikke denne gangen forstå. Sirklene kunne umulig ha noe med drapene å gjøre, likevel hadde hun denne fornemmelsen av at de var der for å markere et eller annet, som om de representerte øyne som så og visste. Pøbelstreker, hadde hun sagt. Og mest sannsynlig var det nok slik. Likevel denne uroen.
  Hun gikk med hastige skritt, brått oppmerksom på at hun hadde lagt Oddvar bak seg. Lutende og bredbeinet subbet han inntil grøftekanten, bare hastige blikk for å korrigere retningen. Hun stanset, og måtte ta seg i det for ikke å be ham skynde på. Han møtte blikket hennes, sanset kan hende en utålmodighet, før han økte farten, veivet ivrigere med armene. For et øyeblikk hadde hun glemt ham, og nå bebreidet hun seg selv. Oddvar var som et skjørt barn, sårbar for det minste stemningsskifte. Hun hadde satt seg fore å beskytte ham. For i sin unnselighet var han en søkende etter det trygge og kjente. Han fornemmet nok at han var annerledes, at det fantes en distanse mellom ham og de andre brukerne. Det gjorde ham usikker og på vakt. Pleierne som kom og gikk likeså. «Gikk jeg fra deg, Oddvar? Huff da. Judith har det visst litt travelt i dag. Kom her.» Hun grep rundt armen hans. «Nå skal vi gå i lag, du og jeg.» Hun kastet et blikk innover mot fjellene. Sirklene var malt et stykke nedenfor myra. Lå det noe symbolsk i det? At øynene aldri hadde fanget selve ugjerningen, bare fulgte i skyggene på den som hadde utført udåden. Tull! Hun ristet det av seg. Sirklene betydde ingenting. Det måtte være pøbelstreker.
  Som om han sanset ubehaget, klemte Oddvar seg tyngre inntil. Hun var alt han hadde.

Kapittel2

Et ugjennomtrengelig teppe av skyer hadde trukket inn fra havet og gått seg fast mellom fjellene. Som i en trakt ble de fanget inn, dratt med innover der forkastningene en gang hadde dannet en kløft, før de bremset mot fjellpartiet som dannet bunnen av trakten. Og det var på den andre siden av dette fjellpartiet, i krabbefart på den humpete grusveien, at den slitte drosjen sneglet seg oppover. Sjåføren, som konsentrert satt lent over rattet, hadde for lengst gitt opp forsøket på å få i gang en samtale. Enkelte ganger var det slik, passasjeren ønsket fred med egne tanker. Bare lyden av en tungt arbeidende motor og små steiner som prikket mot karosseriet.
  Halvveis oppe gled drosjen inn i beltet av kondensert vanndamp, og sjåføren slakket ytterligere på farten. «Sånn er det alltid her,» sukket han.
  Passasjeren svarte ikke. Han visste.
  «Fatter ikke hva som får dem til å bli.» Ordene ble mumlet mot frontruten, men var likevel en invitasjon. En åpning for mannen i baksetet til å si hvorfor han ønsket seg hit.
  Men besøket bunnet slett ikke i noe ønske. Han hadde vært her før, og ingen av de dunkle minnebildene fikk ham til å ønske seg tilbake. Han lot invitasjonen falle død.
  Fukten tvang sjåføren til å slå på viskerne. På ny mumlet han noe. Denne gang lot ikke ordene seg skjelne.
  De nådde toppen av skaret, motoren hentet seg inn og skyene slo sprekker. Små glimt av gråblå himmel før alt tetnet til igjen. Grått og ugjennomtrengelig. Nå som den gang. Mannen i baksetet grep hardere om boken han hadde liggende i fanget. Seks år gamle tanker, og på samme tid en påminnelse. Om fallet.
  Omsider nådde de gjennom, og her åpnet det seg en bratt skråning, som flatet ut et par hundre meter nedenfor, der små, krokete trær lå som et teppe over det myrlendte landskapet. På den andre siden av dalsøkket klamret et hus seg til foten av fjellet. Flyktig undret han seg på om hun fortsatt holdt stand, den gamle kvinnen som hadde valgt isolasjon og ensomhet.
  Veien fulgte havkanten, i trygg avstand fra storhavet, som i seige dønninger polerte fjæresteinene. Radioen, som hele tiden hadde stått så lavt at stemmene knapt lot seg skjelne, ble nå til et bølgende skurr. Sjåføren skiftet kanal, men ordene var tapt. «Fandens høl!» Et demonstrativt stønn, før han ga seg til å plystre mellom sammenbitte tenner.
  Mannen i baksetet ble igjen innhentet av fortiden. Dagene hanhaddetilbrakther, iet kaosavinntrykk,haddekulminert i et selvutslettende nederlag. Gjenreisningen hadde tatt tid. De hadde vegret seg mot å ta ham tilbake, plassert ham der de mente han ville gjøre minst skade. Men han følte ingen bitterhet av den grunn. Han ønsket det slik, bort fra felten, bort fra en slagmark av tomme blikk og lemlestede kropper. Grepet rundt boken hardnet. I anstendighetens navn hadde de valgt å sende en mann opp hit, selv om forbrytelsen snarere sorterte under naturforvalteren. Men de skyldte såpass, saken stod fortsatt åpen, tre menneskers bøddel var fortsatt på frifot. Derfor hadde de funnet å ville blåse støv av ham.
  Nyheten om de gjenoppståtte sirklene var blitt mottatt med nysgjerrighet, og av alle ting galgenhumor. Han visste det var enhver profesjons måte å overleve på. Han hadde selv vært en praktiserende, spredd bisarre vittigheter for å løse opp stemninger av uhygge. Men det var før.
  Oppdraget var enkelt nok: vise ansikt, synliggjøre at drapene ikke var gått i glemmeboken. Han hadde fått valget av avdelingssjefen, og bedt om betenkningstid. Som en leget avviker i ferd med å bli eksponert for en siste fristelse, hadde han talt på knappene. Så hadde han takket ja, med en følelse av at det ikke fantes noen vei utenom. Og kanskje gjorde det ikke det, kanskje var det slik at han måtte opp hit for å hente tilbake det han hadde mistet.
  De passerte huset til den gamle, og han så henne utenfor, i ferd med å rake høstlauv i små hauger. Hun rettet seg opp da hun hørte bilen og ble stående og følge den med blikket mens hun støttet seg mot skaftet på raken. Et stramtsittende tørkle fikk ansiktet til å virke smalere enn det i virkeligheten var, og ikledd en sid, fargeløs kåpe, var hun som hentet ut av en annen tid. Han så bakhodet hennes speile seg i et av vinduene, før veien gjorde en sving og hun gled ut av syne.
  Like etter brettet tettstedet seg ut foran ham. Originalen skilte seg fra minnebildet på flere punkter. For det første var Kringfjell mer langstrakt enn han husket det, og den hesteskoformede fjellrekken lå ikke så nær som han forestilte seg. Beltet av krattskog bølget seg i myke forhøyninger til det nådde foten av fjellet, et par kilometer innenfor. Det var der oppe, der terrenget ble til små rygger av fjell, og berghellene lå som avskallinger etter kjempene som reiste seg i bakkant, at de hadde funnet mennene. I en av de innerste myrdammene hadde de ligget, halvt nedsunket i mudderet.
  Sjåføren giret med et rykk, og han klippet tanken. Han lot blikket gli over bebyggelsen, fra kirken lengst oppe i skråningen, til fyret der han hadde tilbrakt den siste tiden. Opprinnelig var han blitt innlosjert på hotell i Stavnes, øyas tettsted. Derfra var det kort vei til lensmannskontoret, hvor etterforskningsteamet hadde hatt sitt hovedkvarter. Men senere hadde han fått det for seg at han måtte nærmere forbrytelsen, at han bare ved å la seg omslutte fullt og helt kunne komme til bunns i den. Og til bunns hadde det gått.
  «Hvor skal jeg sette deg av?» Sjåføren slakket på farten og kikket i bakspeilet. En utent sigarett hang slapt mellom leppene.
  «Ved fyret.»
  «Skal bli.»
  Han hadde ringt fyrvokteren dagen i forveien. Gjenkjennelsen hadde vært anstrengt, så også forsikringen om at han var velkommen til å bo der. Han håpet det ikke var personen Gerhard Krogh som fremkalte en slik vegring, bare ærendet han var ute i.
  Drosjen fulgte bukten i en slak sving, før den stanset ved moloen som ledet ut til fyret. «Nok humpete veier for i dag, ennå skal hun holde hundre tusen til.» Sjåføren ga dashbordet er par kjærlige klapp, før han la albuen på seteryggen og snudde seg. «Trehundredeogseksti.»
  Før han hadde rukket å telle opp fire hundrelapper, hadde sjåføren skrevet ut en kvittering. «Antar du får refundert.» Smilet var skjevt, måtte nesten være det for å holde sigaretten på plass.
  Han nikket bekreftende. Sannsynligvis hadde mannen bak rattet for lengst forstått hvorfor han var her.
  «Du får ha lykke til.» Sjåføren holdt blikket fast noen sekunder, før han klasket vekslepengene på konsollen mellom setene.
  Han lot tjuekroningene ligge, grep etter kofferten og gikk ut av bilen.
  Endelig tente sjåføren sigaretten. Så førte han en strak hånd til pannen, gjorde honnør, og satte bilen i bevegelse igjen.
  Gerhard Krogh ble stående, med kofferten i den ene hånden og boken i den andre. Luften var kald og rå, høyst tre, fire plussgrader, tippet han. Han løftet blikket. Et teppe av skyer så langt øyet kunne se, en grå og dunkel horisont. «Velkommen tilbake,» hvisket han, før han ga seg i vei ut over moloen.
  Selve fyret, en mektig bauta i rød- og hvitmalt støpejern, raget ensomt på en liten holme lengst ut i havgapet. Fyrvokterboligen lå på en atskillig større holme, og de to holmene ble knyttet sammen av en om lag femti meter lang gangbro. Som alle andre fyr langs kysten var det automatisert, og mannen som bodde der gjorde det mest av nostalgiske grunner. Han ble riktignok omtalt som fyrvokteren, men han hadde ingen oppgaver knyttet til selve fyret. Visst gjorde han seg sine turer opp i tårnet, mimret om fordums tider. Det hendte nok at han ønsket seg tilbake, til den gang livet til de sjøfarende stod og falt med fyrvokternes innsats, da de holdt liv i bålene, eller senere sørget for at speilsignalene reflekterte utover det opprørte havet. Sigurd Bøens lengsel, og kan hende ønske om å reversere tiden, bunnet muligens i annet enn nostalgi. For han var en usedvanlig mann, hadde Krogh latt seg fortelle. Fyrvokteren kunne se inn i fremtiden, og det trengtes ikke all verdens klarsyn for å gjette seg til at ikke alt der var like forlokkende. Kanskje så han den gang at jeg ville komme tilbake, tenkte Krogh, der han gikk langs betongdekket.
  Og det var til fyrvokteren de hadde vendt seg, folket her, etter først å ha klamret seg til etterforskerne. Vagt kunne Krogh minnes hvordan det hadde føltes å bli degradert. Fra vinduet hadde han kunnet se mennene og kvinnene som kom ut til fyrvokterboligen, hørt skrittene fra underetasjen. Men ingen skritt i trappen, ingen banking på etterforskerens dør. Bare knapt hørbar mumling nedenfra. Ingen ønsket å tiltrekke seg oppmerksomhet fra den gale.
  Det lyste fra kjøkkenet. Alle loftsvinduene lå mørklagte, og han fryktet at hele etasjen hadde stått avstengt siden han dro, at følelsen av uhygge fremdeles satt i veggene, som en mørk påminnelse om det som hadde skjedd. Fyrvokteren hadde tidlig forstått at noe var galt, at etterforskeren var i ferd med å miste grepet. Ennå kunne han fremkalle det granskende blikket, bekymringen som stod å lese i det alvorstunge ansiktet. I små glimt hadde han kunnet bivåne seg selv, sett avsporingen, men ikke vært i stand til å gripe inn.
  Han skjøv tanken vekk, kikket på ny mot kjøkkenvinduet. Ikke noe ansikt bak gardinet, ingen som utålmodig ventet på den besøkende.
  Han satte kofferten fra seg og grep om ringen i dørhammeren. Etter to metalliske bank hørte han bevegelse innefra. Før døren gled opp hadde han trukket seg et skritt tilbake. Sigurd Bøen hadde ikke forandret seg stort på de seks årene som var gått. Fremdeles bar han alderen misunnelsesverdig godt.
  «Krogh?» Fyrvokteren rynket pannen, og i det dunkle lyset smeltet de kraftige øyenbrynene sammen, ble til en bølge av hår over de mørke øynene. Fremdeles vokste håret fritt, som en uryddig kveil, urørt av menneskehender.
  «I egen person.»
  Et usikkert smil bredte seg i det milde ansiktet, som virket malplassert under den voldsomme hårmanken. Det var som om feil hode var skrudd på plass i halsåpningen på den romslige genseren, forbyttet med en rødmusset og værbitt utgave. «Du har ...» Fyrvokteren tok mål av mannen foran seg, « ... forandret deg.»
  Det hadde Krogh glemt. At det nå bare var halve ham som stod her. Han kastet et raskt blikk nedover sin egen kropp. Så hadde det tross alt kommet noe godt ut av det som hendte. «Håper det,» sa han, og forsøkte med et smil.
  Fyrvokteren tok et skritt til siden og gjorde en bydende gest. «Du får stige på.»
  Alt var slik han husket det, entreen med grovtømrete vegger og et plankegulv som ga etter for kroppsvekten, selv om det svaiet mindre nå enn sist. Også lukten var den samme, lukten fra en annen tid. I kjøkkenet slo varmen imot ham. Fra en smal koksovn smøg et flammeskjær seg lekende ut gjennom trekkene og oppover veggen. Ved kjøkkenbordet stod en halvfull kaffekopp. Så hadde Bøen sittet her og sett etter ham likevel.
  «Kaffe?» Et kjapt blikk, før fyrvokteren vendte den brede ryggen til og løftet prøvende på kjelen.
  Krogh følte seg som droppet i ukjent territorium. Han ble stående urørlig, med kofferten i den ene hånden og boken i den andre. Alt var i ferd med å bli så feil som han hadde fryktet. Minnebildene gjorde ham ikke urett, det hadde virkelig gått galt den gangen, og Bøen hadde bivånet det hele fra første rad.
  «Får jeg et rom er jeg fornøyd.»
  «Kaffen følger rommet.» Smilet virket ekte, reservert, men ekte.
  De satte seg og nippet et par munner i taushet. «Du kom tilbake.» Bøen smilte skjevt bak det ukegamle skjegget, før han tørket svette av pannen. Fremdeles beholdt han genseren på.
  Krogh nikket. «Saken står fortsatt åpen.»
  Bøen tviholdt på smilet. «Vil den ikke alltid være det?»
  «På et vis.» Krogh måtte medgi at de fleste saker han hadde etterforsket fortsatt stod åpne, de kom alltid tilbake til ham, fikk ham til å grunne på hvorfor, eller til å endre på forhistorien, for på den måten å se hvor hendelsene tok veien.
  Bøen flyttet blikket mot kjøkkenvinduet, som speilet rommet de satt i. «Hva tenker dere om det som har skjedd?»
  Dere. Ikke ham. Han var i stand til å tenke selv nå, vagt sløvet riktignok, men likevel. «Vi ønsker å finne ut av det, hvem som gjenskapte tegnene. Kanskje er det åpningen vi trenger.»
  Ingenting i fyrvokterens ansiktsuttrykk endret seg. Likevel fornemmet Krogh at mannen foran ham for et øyeblikk var tilbake til tiden før drapene, med et ønske om at alt etterpå kunne viskes vekk.
  «Hvordan tar de det?» spurte Krogh, før han la til: «Folkene her.»
  «Både og, tror jeg. Alt fra forbannelse til redsel. Men man fornemmer et ubehag.»
  Forståelig nok. Som en ulmebrann som blusser opp. Krogh sanset at fyrvokterens ubehag bunnet i noe mer, etterforskeren var tilbake igjen, her i hans hus. «Jeg håper du ikke føler deg forpliktet til å ta meg imot?»
  En antydning til smil, uten at Bøen virket gladere av den grunn. «Det er det jeg lever av, å huse besøkende.»
  «Annet sted enn her ville blitt feil.»
  «Alle er velkommen. Du også.»
  «Ingen restriksjoner?»
  Bøen slo ut med hendene. «Jeg har huset dem alle, unge og gamle, redde og glade.»
  Og gale. «Da så.» Krogh tømte kaffekoppen, slurpet høylydt i seg de siste dråpene. «Samme rom?»
  «Samme rom.»
  «Da sjekker jeg inn.»
  «Mer kaffe?»
  Krogh gjorde en avvergende håndbevegelse. «Magen er ikke det den var.» Så løftet han litt på kofferten. «Jeg har en del å gå igjennom ...»
  «Selvfølgelig.» Bøen reiste seg og gjorde tegn til at den besøkende hadde rangen.
  Krogh gikk ut i gangen igjen og åpnet døren til loftstrappen. De knirkende trinnene fremkalte nye minner, ikke stort lystigere enn de som lenge nå hadde forfulgt ham. Andre dør til høyre, hans rom. Alt var nøyaktig slik han husket det, enkelt, men funksjonelt.
  Han trådte inn i rommet og satte kofferten fra seg ved skrivebordet.
  Bøen ble stående i døråpningen. Det litt ustelte ytre lå bare som en dårlig kamuflasje utenpå ham, med et mildt vesen skinnende gjennom.
  «Det verste er å ikke vite hvorfor.» Bøen lot blikket hvile mot det slitte plankegulvet. «Jeg tror nesten det betyr mest av alt, å få en slags forståelse.»
  Krogh forstod. Han hadde hørt det før. «Det har gått seks år. Vi har oddsene imot oss.»
  Bøen nikket. «Du må gjerne stikke innom.» Ordene ble mumlet frem, og druknet idet han dro døren etter seg.
  Krogh ble stående og lytte. Han hørte fyrvokterens skritt i trappen, dører som ble lukket. Så trådte andre lyder frem, bedagelige, godslige. En myk knaking i reisverket, lekende dønninger mot glattpolert berg. Fred. Forfalsket fred.
  Han lot blikket gli rundt i rommet, skrivebordet, den smale sengen som ikke tillot armer og bein å leve sitt eget liv under søvnen, skapet, der den ene døren hang like skjev, redningsskøyten i ramme på veggen. Bekreftelser. På bilder som hadde hjemsøkt ham i seks år. Han sjekket klokken. Ti over fem. Da burde hun være tilbake på hybelen. Han satte seg på sengen og fisket frem mobiltelefonen. Det ringte tre ganger før hun svarte:
  «Hei pappa!»
  Kathrine hørtes glad ut. «Hvordan har du det?» Han måtte likevel spørre.
  «Bra. Enn du?»
  De voktet på hverandre, sjekket faresignaler. «Fint.»
  «Ferdig på jobben allerede?»
  Han kunne høre henne romstere med noe. Nudler, tenkte han. Det eneste som går raskt nok for henne å lage. «Gikk litt tidligere i dag.»
  «Lurt. Det burde du gjøre oftere.»
  Et brak i den andre enden. Et eller annet falt i gulvet. «Faen!» Så innbitt mumling. «Sorry! Hele dritten ramlet i gulvet.»
  «Nudlene?»
  «Er du synsk nå?» Kommentaren var syrlig, men vennlig.
  «Har jeg rett?»
  «Du vet jeg spiser nudler fem dager i uken. Ikke brisk deg.»
  Han ble i godt humør av å snakke med henne. Ingenting tilgjort, endelig seg selv på godt og vondt.
  «Hva lager du?» spurte hun.
  Et øyeblikks forfjamselse, og hun la til: «Til middag.»
  «Eh ... koteletter?» Kanskje et ubevisst ønske. I alle fall det første han kom på.
  «Spør du meg?»
  «Gjør jeg?»
  «Herregud!» Hun sukket tungt. «Noen hjemme?» Hun sang ut ordene.
  Han humret høylydt.
  «Ærlig talt, er alt i orden? Du høres temmelig fjern ut.»
  Han hatet å lyve for henne, men han måtte. «Sulten bare.»
  «Så spis da, mann. Dobbelt faen! Jeg må tørke opp her.»
  «Fisk opp nudlene du. Vi snakkes.»
  «Tudelidu!» Hun brøt linjen.

Kirkegården lå på en naken forhøyning, ingen trær beskyttet mot vær og vind, bare et enkelt, hvitmalt plankegjerde. Vinden, som gradvis hadde øket på i løpet av dagen, kom nå i kast, som forvarsler fra en mørk og truende horisont. De første høststormene var i anmarsj. Men Johannes Lund lot seg ikke affisere. Han stod urørlig med bøyd hode innenfor den oppbrettede jakkekraven. Inskripsjonene på gravstøtten var farget i gull, og fremdeles synlig i den begynnende skumringen. 4. september 1997. Det hadde gått seks år. Det føltes lenger og kortere på samme tid. Lenger fordi dagene hadde vært intense, frarøvet ham muligheten til å la seg ubekymret flyte med. Kortere fordi alt fremdeles stod klart for ham, ingen skyggepartier på de mange bildene, ingen vonde minner sløvet.
  Elleve dager manglet på at faren hadde rundet seksti. De hadde allerede startet planleggingen av det som skulle bli en stor overraskelsesfest. Han hadde nok ant at noe var i gjære, men likevel spilt med, ruslet rundt med sitt sedvanlige smil og sitt milde vesen. Likevel hadde han ikke kunnet skjule at noe var forandret. Krampaktig hadde han forsøkt å holde på den trygge og harmoniske fasaden, og nettopp dette febrilske, frykten for at noen av de nærmeste skulle gjennomskue ham, var det siste bildet Johannes Lund hadde av sin far. Bildet var en konstant påminnelse om at noe hadde vært galt. Det lune ansiktet, med runde kinn og hvitt krøllete hår, passet rett og slett ikke til å bære bekymringer.
  Et nytt vindkast fikk Johannes Lund til å løfte hodet. Horisonten kokte, som en vulkan på bristepunktet.
  «Det skjedde med deg og,» hvisket han. Ordene ble borte med vinden, gjorde bekjennelsen lettere. «Du så troen slå sprekker. Noe skjedde.» Igjen senket han blikket. «Bare det, og ingenting annet, kunne gjøre deg redd.»
  Han snudde ryggen til gravstøtten, skamfull over erkjennelsen. Så dro han opp et sammenbrettet ark fra lommen, et vers faren hadde skrevet til ham bare måneder før han døde:

Johannes, du er min lysende stjerne, rakrygget bærer du din tro. Stolt har jeg sett deg vokse opp, sett din søken og din overbevisning vokse seg sterk.

Menneskene trenger ekte veivisere mer enn noen gang, ikke
  falske, og jeg er sikker på at ditt veivalg til slutt vil vise seg å bli
  det rette.

Et råd på veien fra meg: stans opp, se deg i speilet, slik jeg har sett i mitt speil.

En kjærlighetserklæring fra far til sønn. Og til den guden han så usvikelig hadde viet sitt liv til. Men farens uutgrunnelige blikk hadde gjort ham usikker, som om ord og handling ikke stod i forhold til hverandre. Senere hadde ordene tapt sitt innhold. Ingen mild og forsonende Gud ville det slik. Gradvis begynte troen å slå sprekker, underkastelsen kom ikke like uforbeholdent, og Herrens veier var ikke lenger blindt uransakelige. Han kunne rett og slett ikke få seg til å tro at det fantes en mening i det som hadde skjedd. Farens ord ble til en kald formaning, ikke et minne han ønsket å bære med seg. Men når han likevel leste ordene om igjen, var det med en følelse av at det lå mer der, en dypere mening av noe slag. De siste linjene var kan hende en åpning:

Et råd på veien fra meg: stans opp, se deg i speilet, slik jeg har sett i mitt speil.

Var det et hint om selvransakelse og kan hende dreining av kurs? I så fall hadde han lyktes. Mer enn han kunne ha forestilt seg.
  Han brettet arket sammen og la det tilbake i lommen. Så ruslet han ned mot et av hjørnene, der en kant av uklippet gress hang vissent. Det var han som hadde insistert på minneplaten.
  «Slik pleier man ikke å gjøre,» hadde farens etterfølger sagt. Allerede dagen etter hadde han ombestemt seg. Om det var etter press fra sambygdingene, eller overmannet av egen medmenneskelighet, kom aldri for en dag. Der og da kunne det være det samme. Alt han ønsket var et sted å minnes henne, og han ville at det skulle være her. Minneplaten var et symbol på at hun i ånden ikke befant seg utenfor, alene, selv om kroppen aldri noen gang ville bli funnet. Han kikket ut over havet. Tunge, mørke bølger knustes mot fjæresteinene. Parallelt arbeidet understrømmene seg utover, sørget for en kontinuerlig sirkulasjon. Et sted der ute viskes hun ut, tenkte han. Sjokket og sorgen, som nær hadde knekket ham, lot seg aldri bearbeide. Ikke savnet heller. Det sirkulerte i ham, for med jevne mellomrom å angripe forsvarsverket, som et utemmelig virus. De hadde fått fire år sammen, og hvert minne var gullforgylt, som platen han kikket ned på.
  28. august 1998. Dagen som forandret alt. Dagen da han mistet troen.
  Han tok et dypt åndedrag, løftet hodet og lot vinden tvinge tårene frem. Det føltes bedre slik. Overfor Judith. Så ruslet han rolig vekk, og først da han dro porten igjen etter seg, tillot han seg å kjenne på hatet. For i drømmene jaget han fortsatt, og han kom stadig nærmere, men ennå var det bare nesten. Fremdeles kom en mørk skygge susende, lammet ham idet hånden var i ferd med å gripe om skulderen. Kanskje var det et tegn på at minnene en gang ville knekke ham, denne tilbakevendende fornemmelsen av at han med jevne mellomrom kunne sanse lukten, den litt beiske blandingen av gammelt lær og sur tobakk, ispedd en særegen, tørr eim. Lukten av den som drepte henne. Gerhard Krogh smettet strikken av pappomslaget og bladde fraværende gjennom kopiene. Han hadde lest rapporten utallige ganger, også originalen, som inneholdt flere sider. Kopien var, av hensyn til ham, redigert. De manglende avsnittene, inneholdende beskrivelser av en tjenestemann med klare vrangforestillinger, var ikke noe savn.

Drapsetterforskning - åpnet 5. september 1997.

Etterforskere: s.e. Gerhard Krogh
  f.b. Torgrim Eide

Ofre:
  Jacob Lund, 59 år
  Gil Bahr, 41 år

Funnsted:
  Kringfjell, i en myr under en av
  Kringtindene, nærmere bestemt Blåtind
  De døde ble funnet av en Ragnhild Holm,
  som alarmerte sønnen til det eldste av
  ofrene. Flere av sambygdingene har
  oppholdt seg ved funnstedet før avsperring.
  Sannsynligvis har minst to av dem berørt
  ofrene - Ragnhild Holm og Johannes Lund.

Åsted:
  Ikke funnet. Kan samsvare med funnsted,
  men tvilsomt.

Han bladde videre, leste bruddstykker:

Konklusjon fra åstedsgranskerne: Ingen funn v. mulig åsted.
  En rekke avtrykk etter sko, hvorav fire så tydelige at de lot seg sjekke. Alle kunne tilbakeføres til de av sambygdingene som hadde oppholdt seg der.
  Ett funn registrert, omlag hundre meter unna, v. stien som leder ned mot bebyggelsen; en liten strimle av sort, glanset stoff. Samtlige av de tilstedeværende hevder at stoffbiten ikke stammer fra dem.

Dør-til-dør-aksjon: neg.

Observasjoner: neg. Ingen sett i eller til/fra fjellet dagen før
  funn.

Ofre sist sett i live: Jacob Lund: 4. september ca. kl.
  16.30 - av kona - Sigvarda Lund.
  Gil Bahr: - 4. september ca. kl. 18.00
  - gående i retning kirken - observert av
  Bergiton Bolle.

Obduksjon: Dødsårsak: kvelning. Begge ofre bærer preg
  av mishandling.
  J.L. begge skuldre ute av ledd.
  G.B. h. skulder ute av ledd.
  Dype sår håndledd begge.
  Kuttsår begge.
  J.L. mangler negl. h. hånds pekefinger.
  Sår i magen begge, påført etter
  at døden har inntruffet. Inngangssår tyder
  på avrundet gjenstand - ikke kniv e.l.
  Dødstidspunkt: Jacob Lund: 4. september
  mellom kl. 19.00 - 24.00.
  Gil Bahr: mellom 4. september kl. 20.00
  - 5. september kl. 01.00.

Han la kopiene tilbake i permen og slengte den fra seg på bordet. Han kunne rapporten utenat, og sannsynligvis et titalls politimenn med ham. Den ga ingen åpninger. De hadde funnet fingeravtrykk på en av de døde - Gil Bahr. Fettede fingre mot hals og kinn. En gryende optimisme hadde raskt blitt forvandlet til et sterkere bilde på tragedien, da de senere kunne tilbakeføre avtrykkene til hans kone og sønn. En kjærlig hånd mot kinnet, et trygt tak rundt pappas hals.
  Krogh kunne ennå fremkalle guttens ansikt, og et sterkere uttrykk for frykt og fortvilelse kunne han knapt tenke seg. «Jeg brenner opp,» hadde han hvisket. Så hadde han lukket seg. Det kom ikke noe mer.
  Krogh lot bildene fare og kikket ut gjennom vinduet. Han hadde sett dagen gry. En del bilder stemte overens med minnene, noen trådte frem fra et tåkelandskap, andre hadde aldri vært der. Kanskje fordi han bevisst hadde forsøkt å viske ut denne perioden av sitt liv, skremt over hvor nær avgrunnen hadde vært. Han følte seg som en bærer av en uhelbredelig lidelse, med nye utbrudd hengende over seg.
  Han lukket øynene, kjempet imot i noen sekunder, før han lot blikket falle på boken. Nedtegnelser av galskap, likevel et manifest over hvor høyt han satte henne. Hun hadde vært sekunder fra å dø fra ham, hun også, og bare tanken på det sendte fremdeles støt av panikk gjennom kroppen. Kathrine, pappas lille pike. Gradvis hadde hun sporet av, uten at han hadde vært i stand til å se det. Han strøk hånden mykt over omslaget. Hvorfor han dro boken med seg hit visste han knapt, kanskje for å vedstå seg sin sårbarhet, eller kanskje fordi den på sin særegne måte knyttet dem sammen.
  De første sidene bestod av stikkordsmessige fakta om dobbeltdrapene, men gradvis ble skriften mer uleselig, og innholdet endret fokus. Tankene hadde gått til Kathrine. Dårlig samvittighet, forsinkede kjærlighetserklæringer. Bare så vidt lot ordene seg skjelne. Til sist bare stikkord: