Inge Eidsvåg

Den gode lærer i liv og diktning

Inge Eidsvåg

Den gode lærer i liv og diktning

Forord

  I have come to believe that a great teacher is a great artist
  and that there are as few as there are any other great artists.
  Teaching might even be the greatest of the arts since the
  medium is the human mind and spirit.

John Steinbeck

Jeg har lenge rygget tilbake for forsøket på å skrive ei bok om den gode lærer. Jeg vet hvor lett slike beskrivelser tørker inn og blir pregløse. Ånd og liv krymper og blir til ruter og rubrikker. Borte blir det spesielle tonefallet, det gnistrende blikket, svettperlene på pannen, den krokete lillefingeren, den hikstende latteren. Eller den vevre hånden som alltid knuget det hvite lommetørkleet som en lykkeamulett, fordi hun gråt gjennom nesen. Alt det en husker som ytre kjennetegn ved ens egne gode lærere.
  Men det var også noe mer: en indre glød, en begeistret erkjennelsesglede, en underfundig humor, en menneskelig omtanke. Alt dette falmer lett når en gir seg til å skrive om det. Akkurat som mimosaen lukker seg når en tar på den. Den gode lærer kan antakelig aldri beskrives, bare oppleves.
  Og likevel vil jeg forsøke. Etter mange år i skolen har jeg gjort meg tanker om hva en god lærer er og forutsetningene for å kunne utøve dette yrket på en god måte. Jeg vil bruke egne erfaringer, jeg vil skrive om noen gode lærere jeg har kjent - og jeg vil øse av skjønnlitteraturens rike kilder. Alle diktere har en gang vært elever, noen har også vært lærere. Når de skriver om skolen, bruker de et annet språk enn fagpedagogen og forskeren. På noen områder lodder de dypere.
  Dette er verken en pedagogisk idéhistorie eller ei didaktisk oppskriftsbok. Først og fremst er det en kjærlighetserklæring til et yrke jeg har hatt i mer enn 30 år, som jeg er usigelig glad i, og som mer enn noe annet har gitt livet innhold og mening.
  Jeg takker Nansenskolen for gode arbeidsbetingelser og godt arbeidsmiljø, Helen Eie for klok og kyndig oppfølging - og Bernt Hagtvet for nyttige kommentarer til manuskriptet. Manglene må jeg selv ta ansvar for.

Lillehammer, 6. juni 2005

Inge Eidsvåg

I
Verdens eldste yrke -
et historisk streif1

Aleksander den store (356-323 f. Kr.) ble en dag spurt: «Hvorfor viser du større respekt for din lærer enn for din far?» Han svarte: «Fra min lærer mottar jeg evig liv - fra min far en forgjengelig eksistens. Min far brakte meg ned fra himmelen til jorden. Min lærer har løftet meg fra jorden til himmelen.» Læreren het Aristoteles.

Mine første lærere

Hun het fru Torgersen. Agnete Torgersen. Når jeg lukker øynene, står hun ennå der bak kateteret, blid og godmodig, med syngende nordlandsdialekt, blåblomstret ermeforkle og runde, snille briller. Jeg husker hun luktet så godt, helt annerledes enn alle andre kvinner jeg hadde vært i nærheten av. En forfinet duft av en fremmed verden, uendelig fjernt fra fjøslukta og sjøbruklukta heime.
  Jeg møtte henne den første skoledagen. Alt var nytt: den grønne tavla, de magiske krittstykkene, bildene av Jesus som samlet barna omkring seg, som stillet stormen, som mettet de 5000. Når vi sang, måtte vi reise oss, og når fru Torgersen spurte om noe, måtte vi rekke opp handa før vi svarte. Jeg tenkte: og dette vet ikke de heime at jeg er med på!
  Så var det utdeling av ABC-bok med hane utenpå og gråspraglet skrivebok uten linjer. Jeg spurte om vi skulle begynne å lese med en gang. Fru Torgersen svarte at vi først måtte lære bokstavene. Denne boka skulle vi bruke gjennom hele året.
  «Men jeg kan jo bokstavene,» tryglet jeg.
  «Jeg også,» var det flere som istemte.
  Fru Torgersen fikk stagget oss. Men jeg husker ennå skuffelsen over at vi måtte legge bort ABC-boka på selveste den første skoledagen.
  I stedet skulle vi tegne huset vi bodde i. Vi fikk utdelt ei lita eske med fargestifter, linjal fikk vi ikke lov til å bruke. Igjen måtte jeg opp med handa:
  «Men huset vårt har rette vegger.»
  «Det gjør ikke noe om det blir litt skjevt,» svarte fru Torgersen.
  «Men skal det ikke ligne?»
  «Jo, men det kan ligne selv om det ikke er likt.»
  Dette gikk langt over min begripelse, men jeg fant det klokest ikke å gjøre flere innsigelser. Et nytt bevis på at skolen var en sprø verden, der andre lover gjaldt.
  Da vi nærmet oss slutten på dagen, sa fru Torgersen:
  «Nå kan dere begynne å pakke sammen, vi skal straks avslutte.»
  Jeg gjorde som jeg ble bedt om, tok ranselen på ryggen, tullet sammen jakken og la på dør.
  Jeg ble stanset idet jeg passerte kateteret:
  «Nei, men Inge, vi skal jo synge først.»
  Jeg bråstoppet og ble sprutende rød. Hvordan kunne jeg vite det? Dessuten hadde vi allerede sunget flere sanger. Jeg kreket meg tilbake til pulten mens lattermilde blikk skubbet meg fra alle kanter. Så tok jeg av meg sekken, la jakken over stolen, knepte hendene og istemte «Milde Jesus» for full hals. Den salmen var nok ikke tilfeldig valgt. Det siste verset måtte være skrevet for anledningen, til meg:
  Når jeg så skal ut i verden,
  aldri jeg alene er.
  Villgress vokser titt på ferden,
  men du ser hva jeg ei ser.

Den dagen gikk jeg heim på nye bein.
  Da jeg i 1959 flyttet opp i 4. klasse, overtok lærer Torgersen. Nå begynte alvoret. Torgersen hadde blå lærerfrakk, hvit skjorte og slips. I brystlomma et batteri med blyanter, alltid nykvesset som ei ørneklo, klar til å gripe byttet med røde risp. Han hadde briller med mørk innfatning, og dypt bak dem, forsenket i den hvite, benete skallen: to aldri hvilende øyne. Et par ganger så jeg dem krympe til en smal sprekk i en overrumplet latter, så fulgte et skred av skjelvende hikst som raste innover og ble borte i en eller annen hemmelig sjakt. Etterpå var øynene blanke og forlegne. Som om han hadde vist oss noe vi ikke burde ha sett.
  Og selvfølgelig husker jeg vikaren i 7. klasse, hun som nettopp var ferdig med gymnaset i byen og som i en alder av 19 somre skulle bestige kateteret for første gang. Hun kom feiende som en frisk vind, oppskjørtet og nedringet, med det lyse håret bølgende rundt et ansikt som var en salig blanding av Mona Lisa og Marylin Monroe. Jeg tror aldri jeg har vært så forelsket noen gang i mitt liv som i denne læreren. Jeg pugget salmevers og byer i Belgia, skrev tåredryppende stiler om kjærlighet der alder ikke spilte noen rolle, sang høyere enn alle andre, tilbød meg å være ordensmann selv om det ikke var min tur, vætet svampen i hvert friminutt.
  Hun bodde i lærerboligen som lå 50 meter fra skolen. På uværsdager, når vi ankom gjennomvåte, røde og svette og benket oss ved de nedgnagde tomannspultene, kom hun tørrskodd og nyvasket og med restene av søvn og drøm som et rimlag under huden. Tenk å være lærer og kunne begynne dagen slik!
  Toppen av salighet var når hun bøyde seg over pulten for å forklare meg noe. Da hendte det at hun såvidt berørte skulderen min med overarmen eller brystet, og jeg kjente lukten av parfyme tett inntil. Og jeg skjønte ingen verdens ting og ba henne forklare om og om igjen, inntil hun måtte videre til neste elev som også hadde tungt for regning, men allerede skjønte mye annet.
  De siste to årene på folkeskolen fikk vi en såkalt «nyutdannet lærer». Lenge trodde jeg den tittelen satte ham over alle andre lærere. Det sto en ekstra respekt av ham nettopp fordi han var «nyutdannet». Vinduer og dører ble slått på vidt gap i den gamle skolestua. Ei ny tid kom joggende. Borte var den blå lærerfrakken, de gammelmodige salmene, de langdryge overhøringene, den sirlige skjønnskriften. Den nyutdannete var kledt i en løs og ledig «fritidsdress» (et nytt ord for oss) med glidelås i gylfen. Han hadde hvit nylonskjorte, brune turnsko, Brylkrem i håret og han sparket fotball. Han var skinnende nygift, og forelskelsen tøt ut av ham. Han spilte også orgel, som lærer Torgersen hadde gjort, men takten og trykket var annerledes. Vi lærte nye sanger, popsanger til og med, som var gjengangere i Ønskekonserten. En dag spurte vi om vi ikke kunne synge en engelsk sang, slik de gjorde i Ønskekonserten. Vi hadde ikke engelsk på skolen, så ingen av oss kunne slå om oss med annet enn «I love you». Den nyutdannete tok oss på alvor og lærte oss den første sangen på et nytt språk:
  He is mine, He is mine.
  Seeking me, finding me, saving me, loving me.
  He is mine.

Ha sa at teksten handlet om Gud. Inni oss sa vi «she» og visste at den også handlet om mennesker. Om oss. En ny verden åpnet seg, der noen snakket engelsk, gikk i fritidsdress og var storslagne og suverene.
  I min barndoms bygd tronte læreren øverst på rangstigen, jevngod med presten og doktoren, men flere trinn over både bestyreren på telegrafen og samvirkelaget. Tenk å gå rundt med gangetabeller, fortellinger og utenatlærte sanger inne i hodet, tenk å kunne hugge til med rødblyanten mot kommafeil og manglende konsonant, tenk å lese tykke bøker uten at det gikk over all begripelse, tenk å kunne snakke engelsk, tenk å spille «Musevisa» på orgelet slik at det nesten lød som på radio, tenk å være inne hele dagen og gå omkring i finsko og hvit skjorte og attpåtil kalle det arbeid, tenk å kunne skrive med kritt på tavla når en selv lystet, tenk å sitte ved kateteret og et kremt var nok til at det ble stille.
  At det gikk an å være slik - og fremdeles bli forkjølet, sove, spise. Tenk å kunne bli lærer selv en dag!

Alt må læres

Da Gud skapte de to første menneskene, begynte han med en gang å undervise dem. De skulle råde over fiskene i havet og fuglene under himmelen og alle jordens dyr. Og Adam ble formant om at han kunne spise av alle trærne i Edens hage, bortsett fra det som ga kunnskap om godt og ondt.
  Vi vet hvordan det gikk: elevene brøt Guds bud og spiste av treet. Da viste Gud dem ut av hagen. Fra nå av måtte mannen slite for føden i alle sine levedager, og kvinnen skulle føde sine barn med smerte. Gud hadde undervist, formant og straffet. Slik lærere alltid har gjort.
  Siden mennesket ikke er født med særlig mange instinkter, men må lære det meste, må det også undervises. Andre levende vesener fødes til det de er. De er programmert på forhånd. Hvis de får lys og næring, vil de stort sett utvikle seg slik genene har bestemt. En kålplante blir en kål, et lam blir en sau.
  Mennesker fødes til å bli. Det er andre mennesker som må prege oss med sin menneskelighet, for at vi skal bli de mennesker vi er. «Han spiller piano som det naturligste i verden,» sier vi, når vi hører Leif Ove Andsnes i aksjon. Tro meg: det finnes ikke noe mer «unaturlig» enn å spille slik Leif Ove Andsnes gjør. Slik spiller man etter årelang øvelse. Hans kunst er kultur - ikke natur, selv om talentet selvfølgelig også spiller en rolle.
  Ingen dyder er naturlige hos mennesket. «De tingene vi må ha lært for å gjøre dem, lærer vi ved å gjøre dem,» sa Aristoteles. Til slutt - i heldigste fall - ligner vi det vi etterligner.
  I samme øyeblikk som barnet kommer til verden, blir det innskrevet i livets skole. Den siste levedag er også den siste skoledag. Den ungarske komponisten Zolkan Kodaly (1882-1967) ble en gang spurt om når barnets musikalske utvikling begynte. «Ni måneder før fødselen,» svarte han, men tilføyde så: «Nei, forresten, den begynner ni måneder før morens fødsel.»
  I alle samfunn er det gjennom undervisning at vi forteller om fortida, mestrer nåtida og forbereder oss på framtida. Gjennom mesteparten av historien er det foreldre, eldre søsken, slektninger og naboer som har vært barnas lærere. Akkurat som Isak Sellanrå lærte sine barn å slå ild med flint og knusk, eller å se om månen var voksende eller minkende alt etter om man kunne ta venstre eller høyre hånd inn i den - slik har foreldre opp gjennom historien overført kunnskap fra en generasjon til neste. Dette er fellesskapets kunnskapsreservoar, skapt, foredlet og forøkt ved at mennesker gjennom generasjoner har samarbeidet og lånt av hverandre.
  Paradokset i enhver form for oppdragelse er at det ansvarlige barn skapes på basis av valg som er truffet av andre, og som barnet selv ennå ikke kan ta ansvar for. Oppdragelse til frihet skjer gjennom ufrihet. Innøving av selvkontroll begynner med foreldrenes kontroll. Sakte, men sikkert omdannes foreldrenes krav til barnet - til barnets krav til seg selv. Det ligner hva det etterligner.
  Og hvor selvmotsigende det enn kan høres: Gjennom lærerens undervisning skal barnet lære å frigjøre seg fra undervisningen. Gjennom påvirkning skal skolen danne mennesker, som ikke lar seg styre av påvirkning. Den pedagogiske autoritet er den eneste autoritet som har som mål å oppheve seg selv.

Et yrke blir til

Den profesjonelle lærer er i et langt perspektiv en forholdsvis moderne oppfinnelse. Og det har sammenheng med oppfinnelsen av skriften. Det skjedde i Mesopotamia (nåværende Irak) ca. 3500 f.Kr. og i Egypt ca. 3000 f.Kr. Bakgrunnen var at mennesker i noen jordbrukssamfunn med et økonomisk overskudd, begynte å samle seg i byer. Overskuddet skulle forvaltes. For å organisere dette ble skrivekunsten oppfunnet. De første skrifttegnene (billedskrift, hieroglyfer) ble brukt til landbruksregnskaper. Dernest til registrering av varebeholdning, folketellinger og etter hvert til å skrive ned lover og religiøse forskrifter. For første gang i historien kunne menneskene tillate seg å glemme uten at det glemte gikk tapt. Man kunne motta et budskap uten at den som hadde sendt budskapet var til stede. Slik sprengte skriften tidens og rommets grenser.
  Ved skriftens hjelp kunne man samle og organisere store mengder informasjon, og man kunne tolke og reflektere over det som var skrevet. Slik skapte skriften filosofi og vitenskap. Mennesket ble både subjekt og objekt.
  Etter hvert rev skriften seg løs fra bildet og knytte seg til lydene i talespråket. Fønikerne, et handels- og sjøfartsfolk fra det østlige Middelhavet, skapte alfabetskriften fra egyptisk skrift. Ett tegn for hver konsonant. Grekerne lærte alfabetet fra fønikerne ca. 800 f.Kr. De laget i tillegg vokaler.
  Skriveren fikk etterhvert en høy posisjon i samfunnet. Han var den som kunne forme og tolke de merkelige tegnene og fryse fast et budskap i den kollektive hukommelsen. Straffen for å drepe en skriver var derfor mange steder like høy som for å drepe en prest eller biskop.
  De første skolene finner vi i Mesopotamia, Kina og Egypt ca. 2500-3000 f.Kr. Det var skoler som utdannet skrivere og bokholdere. De som behersket skrivekunsten var spesialister som skulle tjene staten, og skolene var rene skriveskoler. Neppe mer enn 1% av folket kunne lese og skrive, antakelig bare gutter.
  Den største av alle lærere i Kina var Konfucius (551-479 f.Kr.). 2 Navnet er en latinisering av det kinesiske K'ung Tzu. («Tzu», eller «tze», betyr «mester».) Han levde i en tid som var preget av anarki og urettferdighet, og han ble selv et offer for den alminnelige oppløsning. Konfucius mente at undervisning var det viktigste middel til åndelig og karaktermessig foredling av mennesker - og til politiske reformer. Han samlet elever omkring seg og drev en undervisning som i hovedsak besto av samtaler. (En samling av hans notater og samtaler ble senere utgitt av hans elever under tittelen Lun-yü - Samtaler.)
  Konfucius var overbevist om undervisningens store betydning for mennesker og samfunn, og han sa: «Hvis du planlegger for ett år, så ris. Hvis du planlegger for hundre år, plant trær. Hvis du planlegger for tusen år, undervis folket.» Likeså mente han at undervisningsmetoden var viktig: «Jeg hører og glemmer. Jeg ser og husker. Jeg gjør og forstår,» sa han - og foregrep John Deweys «learning by doing» med nesten 2500 år.
  Til tross for at han underviste i mange år, var Konfucius kort før sin død overbevist om at hans livsgjerning hadde vært til ingen nytte. 250 år senere besluttet herskerne av Han-dynastiet å overlate styringen av det mektige riket til konfucianerne. Fra da av var mesterens lære gyldig rettesnor for offentlig forvaltning i mer enn 2000 år!
  Hovedinnholdet i Konfucius' lære er at menneskelighet - kjærlighet til og respekt for andre - ikke er medfødt, men noe som må læres. De viktigste etiske reglene er: «Gjør ikke mot andre det du ikke ønsker selv.» «Gjør mot andre hva du ønsker selv.» Dette prinsippet kalles ofte «måleprinsippet»: hva vi selv ønsker av andre er målestokken for hva vi bør gjøre mot dem. Denne etiske grunnsetning var for Konfucius forpliktende. En skulle gjøre det rette uavhengig av eventuelle resultater eller fordeler.
  For Konfucius var sosiale gruppers over- og underordning en del av samfunnets orden, og dette måtte respekteres. En far skulle behandles slik en far burde behandles, en eldre bror slik en eldre bror burde behandles. Måleprinsippet betydde da at man som far spurte seg selv: hvordan forventer mine barn at jeg som far oppfører meg?
  Hvem som helst kan bli et fullkomment menneske, hvis en lærer de religiøse seremoniene i overensstemmelse med tao (veien, læren), og lar seg moralsk forvandle av disse. 3 Mennesket oppnår den høyeste tilfredsstillelse ved å utvikle sine dyder. I likhet med Sokrates mente han at den som er virkelig god (etisk dyktig), aldri er ulykkelig. Konfucius' forbilder var de store kongene av dynastiet Chou. «Jeg har vært trofast mot de gamle, og jeg har elsket dem,» sier han et sted.
  Hvor kommer dydene fra? «Det er Himmelen som har frembrakt dyden i meg,» sier han. Som lærer mente Konfucius å være betrodd sin oppgave fra Himmelen.
  Senere fikk vi skoler i India og Israel. De fleste av disse var religiøse i sin hovedorientering. Undervisningen i Israel ble til å begynne med gitt i synagogen, men fra ca. 135 f.Kr. finner vi offentlige grunnskoler i Jerusalem. Hovedsaken var å studere Loven og Toraen (de fem Mosebøkene). Ifølge jødisk tradisjon ble alle de fem Mose bøkene skrevet ned av Moses etter diktat fra Gud, mens han oppholdt seg på Sinai-fjellet. Disse bøkene kalles i den jødiske tradisjon for «den skriftlige lære». Samtidig som Moses fikk «den skriftlige lære», fikk han overlevert «den muntlige lære». Det var forklaringer og kommentarer til Toraen og dens 613 mitzvot (de religiøse forpliktelser som en jøde har). Denne læren skulle ikke skrives ned, men overleveres muntlig fra generasjon til generasjon. Fra lærer til elev, fra rabbiner til student. Hvis forklaringen var blitt skrevet ned, ville den ikke kunne oversettes til og tolkes på det språk som alle kunne forstå. Den ville miste liv og dynamikk. Gjennom jødefolkets fortellingskunst ble det kollektive minnet bevart, og man etterlevde Skriftens ord om at «du skal fortelle dine barn». 4 Alle barn skulle lære tradisjonen. Lærehuset ble viktigere enn bedehuset. Når den store dag inntreffer og Messias kommer, da er ikke det god nok grunn til at man bør avbryte en undervisningstime! 5 Derfor har undervisning og kunnskap alltid hatt en viktig plass i jødedommen.
  Etter hvert som den jødiske befolkningen ble spredt over store områder, innså noen rabbinere faren for at denne tradisjonen skulle gå tapt. De besluttet derfor at deler av den muntlige tradisjonen skulle samles og skrives ned. Arbeidet ble avsluttet i år 500 e.Kr. Resultatet ble Talmud, som både er en kommentar til og en tolkning av Toraen.
  Det religiøse lederskapet i jødedommen går langt tilbake. Folket ga sin tillit til skriftlærde, rabbinere. En rabbiner er ekspert på Toraen, Talmud, jødisk religiøs lov og religiøs praksis. Å bli rabbiner krever et langt studium, og det er en funksjon som ifølge den ortodokse tradisjon bare menn kan inneha.
  Lærerne i disse tidligste skolene var autoriteter som kunne et håndverk: å skrive og regne. I kraft av dette ble de også tradisjonsformidlere og fortolkere. Mye tyder på at disiplinen var streng. Den gammelegyptiske hieroglyfen for «lærer» er en løftet arm med kjepp. Ingen var i tvil om hva den skulle brukes til, selv om vi ikke bør trekke den slutning at korporlig avstraffelse var det som preget skolehverdagen. Læreren brukte antakelig vel så mye appeller, ros og lovnader om økonomisk gevinst. Til sammenligning kan vi nevne at Trondheim Katedralskole har som sitt emblem to strafferedskaper, nemlig ris og ferle (kjepp), uten at vi av den grunn skal tro at skolen har fungert som en straffeleir. 6
  Det var viktig at elevene lærte å skrive pent og dessuten kunne en del tekster utenat. «Gi skriftene til ditt hjerte,» formante lærerne sine elever (jf. det engelske uttrykket «learning by heart».) Egypterne mente at hjertet var sete for både tanker, følelser og karakter. De mente at hvert individ var født med en personlig karakter, et hjerte de hadde fått fra sin mor. Dette var uforanderlig. Dessuten var hvert menneske utstyrt med skjebne - også i form av et hjerte, som en kunne forandre ved hjelp av bl.a. gudene.
  Skolene i Egypt og Mesopotamia fikk etter hvert også andre oppgaver. I tillegg til å lese, skrive og regne, skulle elevene også kunne føre seg. Da måtte de lære å kjenne seg selv. Og de måtte vite hvordan de skulle leve i overensstemmelse med de mål gudene hadde satt for deres liv. For det formålet brukte de gamle visdomstekster, som elevene lærte utenat. Dessuten måtte de lytte innover i seg selv. Ved å være oppmerksomme og lytte skulle barna lære selvdisiplin og respekt for andre. De skulle være stillferdige, slik at de ikke forstyrret andre. Stillhet ble viktig i denne dannelsestradisjonen. Det lyttende øret var porten inn til visdommen. Noen gikk ut av skolen med så dårlig resultat at de ble kalt «døve skrivere», dvs. de kunne ikke lytte innover, de var uintelligente - og ble bare kopister.
  Kanskje har vi her med to ulike kulturtradisjoner å gjøre: en gammelegyptisk og mesopotamsk, der stillhet og kontemplasjon var viktige dannelsesveier og dannelsesuttrykk. Det lyttende øret ble symbolet på dette. En annen var den gresk-romerske (med jødiske røtter), der tale og aktiv handling var viktig. Her var øyet viktigere enn øret. Den egyptiske og mesopotamske impulsen overlevde i klostrene, der stillhet og meditasjon reflekterte en kontemplativ livsholdning. (Kanskje kan vi også si at dette var en kvinnelig livsholdning, mens den gresk-romerske var mannlig.) 7