Matias Faldbakken

Snort stories

Matias Faldbakken

Snort stories

Til minne om
Thomas
1973–2005

MINIMAL KRITIKK

I januar 2003 møtte jeg den kjente armenske kritikeren Artoun Dilsizian i et middagsselskap i København. Dilsizian skriver regelmessig for avisene Hayrenik og Armenian Weekly, samt en rekke internasjonale litterære tidsskrift. Han var invitert til byen av avisen Information i forbindelse med en forelesning. Jeg hadde hørt om Dilsizian, men ikke truffet ham tidligere.

Som regel pleier jeg å prøve å snakke om alt annet enn litteratur når jeg får en litterær connaisseur som bordmann. Det forsøkte jeg denne gangen også. Men noen mennesker er definitivt mindre mottakelige for tomt prat enn andre. Etter å ha hørt meg snakke hektisk om forskjellene og likhetene mellom skandinaviske språk i ti minutter («the writing is almost the same, but the pronounciation is quite different»), skar Dilsizian gjennom og begynte å legge ut om mer seriøse saker – litteratur.

Han satte i gang en relativt pompøs tirade om kunstnerens selvforståelse generelt, og forfatteres reaksjonære selvbilde spesielt, formulert i et plettfritt engelsk med amerikansk aksent. Jeg krympet meg når han kom til delen som handlet om at kunstneren som punk-rocker hadde fått sitt endelige skudd for baugen etter 11. september 2001.

I desperasjon brukte jeg alle triksene i boken for å få ham til å forstå at samtalen burde avrundes eller penses over på noe annet. Jeg grafset rundt på bordet etter mer vin, mer saus, mer smør, alt mens jeg bekreftet påstandene hans med de mest uinteresserte «aha», «right, right» og «oh, really?» man kan tenke seg. Jeg nikket og hevet øyebrynene til folk jeg kjente på andre enden av bordet. Men Dilsizian ga seg ikke. Han pøste på med selvfølgeligheter rundt auteurens gjenoppstandelse og invertert autonomi.

Det er en kjent sak at kritikere, som alle andre kulturarbeidere, er nervøse for sitt eget bidrag til debatten. Dette er fordi den kritiske diskurs er institusjonelt betinget, akkurat som den kunstneriske praksis. Det er kjennskapen til spillereglene som avgjør om en lesning er god eller ikke, på samme måte som det er kunnskapen om vilkårene for kunstnerisk produksjon som avgjør om et kunstverk er vellykket eller ikke. Jeg bestemte meg for å stikke fingeren i såret – kritikerens nevroser rundt kvaliteten på egen lesning – og pirke rundt. Jeg antok at en direkte konfrontasjon var det eneste som kunne redde denne middagen. Det var en antakelse som skulle vise seg å stemme godt.

– Hvordan er det å oppdage at du mener noe annet enn en kritiker som er mer kompetent enn deg selv? spurte jeg mens han var midt i en utlegning om Google som den moderne tids skrivesperre.

– Hva mener du?

– Jeg mener at din lesning av Norman Warners So Low fra 2001 var stikk i strid med hva Michiko Kakutani mente om boken. Var det flaut?

Til min overraskelse lo Dilsizian godt og lenge idet jeg ytret ordet flaut.

– Flaut? (Latter). Hva vet du om flaut? (Latter).

– En del.

Med ett glimtet han til på en måte som blendet ut pompøsiteten som hadde irritert meg tidligere.

– Det er klart at enhver seriøs litteraturkritiker har opplevd gjennom en annen kritikers lesning å forstå at man selv ikke har forstått, sa han.

– Og det skjedde med deg da, eller?

– Ja, det kan du si.

– Og? Du er helt tilfreds med det?

– Vel, det er alltid surt å finne ut at man har feillest en tekst. Det er småflaut, som du sier.

– Men?

– Men jeg har vært ute for verre saker.

– Ja, det skulle jeg tro. Du er fra Armenia.

– (Latter). Jo, men også på det litterære feltet. Mer komplekse saker.

– Ok? Jeg venter i spenning.

– Du vet, sa han og senket stemmen mens han lente seg mot meg. – Du vet, jeg er egentlig ikke så «seriøs» og kjedelig som det kanskje kan virke. Når man, som meg, har vært nede på kritikkens rock bottom, så er ikke litt divergens i formalistisk vurdering av litteratur det verste.

– Du har vært rundt kvartalet, mener du?

– Det kan du si. Jeg har vært steder min nå besteborgerlige posisjon kanskje ikke skulle tilsi.

Jeg begynte å grue meg igjen. Selv om Artoun Dilsizian ikke var mer enn 10 år eldre enn meg, fikk jeg nå følelsen av å sitte og snakke med en representant for foreldregenerasjonen, som var ute etter å overbevise meg om at også han hadde vært ung en gang. Det kom derfor som en positiv overraskelse når han begynte å legge ut om et initiativ han hadde tatt mens han studerte ved Princeton; utviklingen av den såkalte negativistiske kritikken.

Kort fortalt hadde Artoun Dilsizian – som følge av sitt utvilsomme talent, samt med en universitetsprofessors anbefalinger i ryggen – allerede som student begynt å skrive korte anmeldelser i New York Times Literary Supplement på slutten av 80-tallet. Dette førte igjen til at han fikk tilbud om å skrive kritikk for et utvalg av tidsskrifter, både over og under grunnen.

Han takket ja til noe, nei til andre ting, og utviklet etter hvert et spesielt forhold til Sean O’Connor, en nytenkende redaktør i det innflytelsesrike litterære zinet Normal Jean. O’Connor hadde gitt Dilsizian mer eller mindre frie tøyler til å utvikle nye former for litterær kritikk, og Dilsizian, som hadde latt seg influere av diverse absurdistiske tenkere den siste tiden, kom snart opp med den negativistiske kritikken. En typisk negativistisk kritikk, fortalte Dilsizian, så omtrent slik ut:

John Irving

A Prayer for Owen Meany

640 sider

The Random House Publishing Group

Av Artoun Dilsizian

Er det mulig, eventuelt formålstjenlig, å skille ulike litterære kvaliteter fra hverandre i (mainstream)litteraturen? Nei. Vil denne boken forandre noe i og/eller utenfor den litterære verden? Nei. Var det noen som hadde noen god grunn til å skrive denne boken? Nei. Har man, dypest sett, noen god grunn til å skrive skjønnlitterære bøker overhodet? Nei. I så måte; har denne kritikken noen funksjon? Nei.

Artoun Dilsizian påpekte at hovedmotivasjonen hans for å utarbeide en negativistisk kritikk, var å lage en ny type litteraturkritikk som var standardisert, og som etter hvert kunne brukes på alle skjønnlitterære bøker. De aller fleste bøker trekker verken noe fra eller legger noe til det store kulturelle regnestykket, uansett. Normal Jean trykket først noen av disse kritikkene mens de ennå hadde minimale forskjeller i fraseringen. Etter et par måneder dristet de seg til å trykke den samme kritikken hver gang Dilsizian anmeldte en bok.

– Den negativistiske kritikken var en mal, et standardsvar som var ment å skulle gi den litterære institusjonen en bitch slap hver gang den produserte et mediokert bokverk. Og det gjør den jo så å si hver gang.

Dilsizians påfunn ble plukket opp som et kultfenomen snarere enn en sviende institusjonskritikk; kritikerspalten hans var etter et halvt år en ikke så rent lite populær affære i visse kretser. Han fikk en del nye kontakter og ble etter omlag et års tid headhuntet inn til The New Yorker. Der fikk han i oppdrag å utvikle «et nytt og gjerne like morsomt konsept».

– Jeg syntes definitivt det var problematisk plutselig å skulle opptre som en annen negativistisk sirkusbjørn i den avisen, og svarte at de i så fall måtte godta hva jeg enn måtte finne på. De sa at premisset var ok så lenge produktet mitt holdt seg på riktige siden av amerikansk lov. De ville gjøre noe nytt. Det var jo på slutten av det glade 80- tall, dette her.

Dilsizian kom snart frem til at den negativistiske kritikkens begrensning var at den ikke åpnet for muligheten av potensial i nyere tekstproduksjon. Kritikken var kategorisk avvisende – rettmessig så, vel å merke – men etterlot allikevel Dilsizian med følelsen av at den ikke gikk noen vei. Han så seg rundt etter muligheter for en avvisende, men like fullt inkluderende kritikk. Det var først da han fikk sin første PC av The New Yorker-redaksjonen, at en ny idé meldte seg.

– Jeg lot meg fascinere av PC’en og begynte straks å lære meg hvordan den fungerte. Det tok ikke mange dagene før det gikk opp for meg at min oppgave var å opprette en slags litteraturkritikkens binære kode (0 og 1).

Logikken var som følger: I stedet for å male ut en slags drøfting rundt ubetydelige detaljer i ett eller annet middelmådig litterært verk, ville det være mer formålstjenlig å stable på bena en hard edge tilslags-eller-avisnings-kritikk. En slags nådeløs abort-kritikk, som baserte seg på en renskåren ja- eller nei-strategi i forhold til det aktuelle produktet. JA betydde les. NEI betydde abort, dvs. ikke les. Denne kritiske praksisen ville fungere mer langsiktig enn den negativistiske; i stedet for å vende verden ryggen, ville man etter en stund kunne regne sammen antall JA og antall NEI som var blitt gitt, og på denne måten stake ut en retning for litteraturen, som nå i beste fall gikk i ring, og i verste fall sto stille. Dermed var den minimale kritikken født. Den første minimale kritikken til Artoun Dilsizian så slik ut:

Salman Rushdie

Haroun and the Sea of Stories

224 sider

Penguin Putnam

Av Artoun Dilsizian

NEI

Problemet med denne strategien, fortalte Dilsizian, som med all reduksjonistisk praksis, var at man måtte bygge opp kredibilitet og troverdighet på andre områder, for å få det minimale uttrykket til å bli tatt seriøst. Det måtte på et eller annet nivå argumenteres for at lite var mye, at mindre var mer. Og siden Dilsizian hadde fratatt seg selv muligheten til å kverne ut en slags selvpresentasjon i kritikkene sine – som er den vanligste måten å fronte seg selv på som kritiker – måtte han ty til andre fora for å befeste sin posisjon som autoritet på feltet.

– Seminarer og paneldebatter var én ting. Sosieteten og det sosiale livet – festlivet, rett og slett – var noe annet. Jeg skjønte fort at det var der det skjedde, fortalte han.

Artoun Dilsizian leste seg opp så godt det lot seg gjøre før han begynte å frekventere de rette hang out’ene i NY. Der argumenterte han i det vide og brede, natt etter natt, for den minimale kritikkens posisjon, til så mange innflytelsesrike folk som mulig. Han hamret inn ideer om sin egen radikalitet i hodene på folk han visste det var avgjørende å tjene respekt fra. På dagtid satte han seg grundig inn i bøkene han skulle anmelde, og delte ut sine JA og NEI.

– Det funket bra. Jeg klarte etter hvert å skravle meg til en slags autoritativ posisjon i sentrale kretser. Hver nye generasjon har en talsmann eller to, og jeg ble nå ansett som en «ung stemme» det var verd å høre på. Etter noen måneder fikk jeg vite at renommerte kritikere satt og ventet på mitt JA eller NEI før de skrev sin egen kritikk. Jeg fikk ry på meg for å ha fingeren på pulsen, og når man sitter i en slik posisjon er en thumbs up eller thumbs down mer enn tilstrekkelig som uttalelse. Det jeg samtidig ble klar over var at en slik sosialfaglig posisjon trengte massivt vedlikeholdsarbeid; det sosiale livet mitt tok fullstendig av.

Det siste året Artoun Dilsizian holdt oversikt over sine sosiale bevegelser, var 1992 – han hadde 306 utekvelder det året. Såpass var nødvendig for å omsette tilstrekkelig mye av sin egen person slik at JA-et og NEI-et i The New Yorker ble tillest nok tyngde.

– Dette var i og for seg greit, men, du vet, med armenske røtter, og en endeløs historie av uavbrutt alkoholisme på både mors- og farssiden, sa det seg selv at denne takten var for rask.

Det var høsten 1993 at det smalt. Etter et fem-dagers fylle- og kokain-kalas rundt i NY i følge med «et knippe folk du nok sikkert har hørt om», våknet Dilsizian av en telefon fra en illsint New Yorker-redaktør.

– Han var fra seg av sinne. «Din jævla dritt,» skrek han. «Hva faen er det som feiler deg?» Jeg var rimelig perpleks, og ikke minst frynsete etter nattens strabaser. «Unnskyld, hva gjelder det?» stammet jeg. «Hva det gjelder?» skrek redaktøren tilbake. «Jeg skal fortelle deg hva det gjelder. Deadlinen din var for to dager siden, og jeg har ikke fått tak i deg. Nå faller den jævla spalten din ut. Det er for seint.» Jeg la meg flat: «Sorry, sorry, jeg leverer i dag. Det skal ikke skje igjen. Jeg lover.» «Levere i dag?» ropte han tilbake. «Du skal levere i dag? Du skal ikke levere en dritt i dag. Du skulle levert for to dager siden, din kødd. Deadlinen var for to dager siden. Og hva skulle du levert for to dager siden?» «Anmeldelsen min,» sa jeg. «Hva var det du sa? Hva var det du skulle levere for to dager siden?» «Jeg skulle levere anmeldelsen min,» gjentok jeg. Redaktøren pustet. «Og hva består så denne anmeldelsen av?» Jeg hørte den sure ironien i stemmen hans, og skjønte hvor han ville. «Den består av … ett ord,» sa jeg. «Du skulle levere ett ord, ja. I forgårs. Og klarte du det?» «Nei.» «Hva var det du ikke klarte?» «Jeg klarte ikke å levere ett ord på deadline,» sa jeg sakte, og fortsatte: «Kanskje du kunne hjelpe meg å gjette om boken er en JA- eller en NEI-bok, kanskje? Bare for denne uken?» Redaktøren tok en liten pause, han pustet i røret. «Hva faen tror du dette er? En tombola?» «Nei,» svarte jeg. Det ble stille igjen. Så sa han: «Deadlinen er gone. Men jeg har ett ord til deg. På overtid. FIRED.» Så la han på.