Roy Jacobsen

Vidunderbarn

Roy Jacobsen

Vidunderbarn

1

Det begynte med at muttern og jeg skulle pusse opp. Det vil si at jeg malte den nederste delen av veggen, ettersom jeg var ganske småvokst, det var et strev, mens hun sto på en kjøkkenstol og konsentrerte seg om det som hørte hjemme oppunder taket. I sann tid tok det flere måneder å få ferdig én vegg. Men en kveld kom fru Syversen inn og så på verket vårt, foldet armene over det veldige kjolebrystet og sa:
  - Du sku'kke prøve en tapet a, Gerd?
  - Tapet?
  - Ja, bli med inn.
  Vi ble med inn til fru Syversen, som bodde tvers over gangen, der jeg aldri hadde vært før, selv om vi hadde bodd vegg i vegg i en årrekke og Anne-Berit bodde der, en jente på min alder, som gikk i parallellklassen min, og de to småsøstrene hennes, et tvillingpar på seks, som det gjerne ble referert til når muttern hadde et eller annet å utsette på meg.
  - Se på Reidun og Mona, het det. Eller hun henviste til Anne-Berit, som ifølge fru Syversen syntes det var morsommere å være inne, der senga og maten befant seg, enn ute i gata, der livet lå i støpeskjeen med sitt veldige forråd av forskalingslemmer og murblokker og takstein slengt omkring mellom boligblokkene og nedover de gresskledde jordene med stubber og trestammer og åpne bekker og tette kratt og usynlige leirestier, der det gikk an å fyre bål av tjærepapp og bajabek og plankebiter og bygge hytter på to etasjer og vel så det, som det ble utkjempet berømte slag om, av de store og de uovervinnelige, byggverk som raste sammen for et godt ord og måtte gjenreises dagen etter, alltid av noen andre enn dem som reiv dem. Det er aldri de samme som bygger som river, og jeg nevner det fordi jeg var en av byggerne, selv om jeg var liten, og jeg felte mang en tåre over å finne slottene våre i ruiner; det ble snakket om represalier og grusom hevn, men vandalene hadde ikke annet å miste enn humøret sitt og de brede flirene, en lagdeling å spore allerede her, mellom dem som har noe å tape, og dem som aldri har hatt eller kommer til å få planer om å skaffe seg noe. Og denne verdenen var ikke noe for Anne-Berit og søstrene hennes, de verken bygde eller reiv, de satt rundt kjøkkenbordet og spiste kvelds, døgnet rundt, hadde jeg inntrykk av, nå med herr Syversen til stede, tronende øverst ved bordet i helsetrøye og med bukseselene hengende ned langs de imponerende bulldozerlårene som svulmet utover det spinkle stolsetet.
  På stueveggene til familien Syversen så vi så for første gang den storblomstrete tapeten som i løpet av sekstitallet skulle gjøre norske arbeiderhjem om til små tropiske jungler, med spinkle bokreoler mellom lianene, av teak og fjonge messingbøyler, og en brun-, beige- og hvitstripet hjørnesofa belyst av små usynlige lamper som var montert som funklende himmellegemer under hyllene. Jeg kunne se den litt svale fjernheten i blikket til muttern, først en pikeaktig begeistring, som kunne vare i tre-fire sekunder, visste jeg, før den gikk over i naturlig forsagthet, som igjen ville munne ut i en realistisk grunninnstilling: - Nei, det der har ikke vi råd til. Det der kan ikke vi gjøre. Eller: - Det der er ikke noe for oss etc. Og det var ganske mye som «ikke var for oss» på den tida, for muttern og meg, ettersom hun jobbet bare halv tid i skobutikken på Vaterland, for å være på plass hjemme når jeg kom ruslende fra skolen, og dermed ikke så seg i stand til å sende guttungen på ferie, som hun kalte det hver gang våren nærmet seg, som om jeg ville sendes noe sted, jeg ville være hjemme, hos muttern, også om sommeren; det var mange i borettslaget som var hjemme om sommeren, selv om det var et poeng å late som om man ikke var det, eller i hvert fall ikke hadde noe ønske om å reise på ferie.
  - Er det ikke veldig kostbart? spurte hun, et ord hun bare bruker når vi er sammen med andre; på tomannshånd sier vi dyrt, og vi mener det.
  - Neida, sa fru Syversen, som leste svenske dameblader - i motsetning til muttern, som leste bare norske - og fant fram en bunke damtidninger fra en hylle i den tropiske regnskogen og bladde opp på en reportasje fra Malmö mens hun i samme slengen ropte inn til herr Syversen på kjøkkenet at han skulle komme og finne fram kvitteringene og vise dem til Gerd.
  Jeg så på den store mannen som humret joda og var velvilligheten selv der han kom vaggende mot teakstillaset og trakk ut en skuff som det ikke kunne være plass til stort mer enn et prospektkort i, mens jeg kjente den merkelige lukta av voksen og hardt arbeidende mann rive i neseborene og tenkte som jeg pleide hver gang jeg fikk dette digre mennesket for tett innpå meg, i trappeoppganger og hobbyrom, at det kanskje ikke var så farlig likevel at jeg ikke hadde en far, selv om herr Syversen var både godslig og ufarlig og alltid hadde en hyggelig bemerkning om sånne temaer som ikke interesserte meg. Det var med andre ord kona hans som sto for den vellykkede oppdragelsen her inne, av de tre jentene, som stadig satt på kjøkkenet og tygget med store tause bevegelser mens de kastet stjålne blikk inn på oss.
  Det interessante var at muttern ikke bare kunne avfeie disse kvitteringene med de vanlige slagordene; tapeten var nemlig ikke særlig «kostbar», og den var ikke innkjøpt i Sverige heller, men i jern- og malingforretningen på Årvollsenteret, ved siden av banken, Agda Manufaktur og Myklebust, der vi handlet matvarene våre når vi av en eller annen grunn ikke handlet hos Lien i Traverveien eller hos Omar Hansen i Refstad allé, og der muttern fram til i fjor også hadde leid en fryseboks, til den ble for dyr, eller til vi fant ut at vi ikke visste hva vi skulle bruke den til, dette var jo i Berlinmurens og president Kennedys år, framfor alt var det vel Jurij Gagarins epoke, russeren som forbløffet en hel verden med å komme levende hjem igjen fra den sikre død. For øvrig var det også på den tida en Jaguar av Mark II-typen kostet 49 300 norske kroner, en opplysning jeg ikke bare tar med her som en kuriositet, men fordi jeg så denne prisen, og bilen, på en bilutstilling på Bjerke Travbane og siden aldri har kunnet glemme den, muligens tilskyndet av at jeg visste at vi hadde et innskudd på leiligheten i USBL på 3 200 kroner, og det betydde at jaguaren var like mye verd som seksten leiligheter, en hel boligblokk, med andre ord. Og et system som sidestiller en bil med hjemmebanen til 76 sprell levende mennesker i alle aldere, som det for eksempel bodde i treer'n, det er den typen kunnskap man i barndommen blir rammet av som et godstog og siden ikke bare kan kvitte seg med; tenk på alle luktene, hver familie har sin lukt, som skiller den fra alle andre, og alle ansiktene og stemmene, borettslagets ustemte kor, se kroppene deres, klærne og bevegelsene der de sitter med oppbrettede skjorteermer og eter middag og krangler eller ler eller griner eller holder kjeft og tygger toogtredve ganger på hver side. Hva har en Jaguar mot alt dette? En revolver i hanskerommet? I beste fall. Jeg har tenkt mye på den bilen, antagelig altfor mye, den var flaskegrønn.
  - Men så kommer jo lim i tillegg, da, drev fru Syversen på, som om hun plutselig fikk det for seg at dette gikk altfor glatt.
  - Neida, avbrøt herr Syversen, som nå viste seg å hete Frank.
  - Hva er det du sier, Frank? sa nemlig Fru Syversen spisst og tok fra ham kvitteringene og ga seg til å granske dem med et kritisk blikk gjennom et par sotsvarte, sekskantete briller, som det ikke var noen enkel sak å finne blant lyseblå porselensfigurer og ovale tinnaskebegre på den ene hylla etter den andre der det etter min mening burde ha stått bøker, hadde de ikke bøker i denne familien? Men Frank trakk bare likegyldig på skuldrene og smilte til muttern og la en blytung neve på det kortklipte hue mitt og sa:
  - Jasså, Finn, så det er du som er sjefen hjemme?
  En bemerkning som antagelig var inspirert av at jeg hadde grønnmaling i ansiktet og på fingrene og i håret og vel så ut som om jeg gjorde en manns innsats for å holde de to livene våre på rett kjøl.
  - Ja, han er så flink at, sa muttern med en liten knekk i stemmebåndene. - Jeg ville aldri ha klart meg uten ham.
  Som er en setning jeg liker ganske godt, for det skulle ikke så mye til for å vippe muttern av pinnen på denne tida, selv om vi bodde i hus av armert betong med svalereir på loftet og naboer som satt i ro på balkongene sine og drakk kaffe eller sto med hue under et bilpanser i time etter time; jeg kunne både lese og skrive bedre enn de fleste, og lønningene hennes kom når de skulle hver fjortende dag, ja, selv om det egentlig aldri skjedde noe som helst her, så var det akkurat som om vi i ett sett var omgitt av farer som vi bare så vidt var så heldige å unngå, så lenge det varer, for å si det med muttern, for det som ikke skjer, er det ingenting å lære av.
  - Du vet, jeg er ikke så sterk lenger, mumlet hun når et eller annet sto på, og da refererte hun - selv om jeg aldri spurte og hun aldri ga noen forklaring - til skilsmissen sin, som visstnok kom på henne som et steinras og som bare var innledningen til resten av en serie små kapitler i en slags evig elendighet. For selv om dette var Jurij Gagarins tid, så var det definitivt ikke skilsmissenes, det var ekteskapets, og bare ett år etter skilsmissen gikk han også bort, som muttern kaller det, i en arbeidsulykke. Min far, omkommet i en kranulykke på Akers mek. Jeg husker verken ham eller skilsmissen eller ulykken, men muttern husker for oss begge, selv om det altså aldri er noe konkret å få ut av henne, om for eksempel hvordan han så ut eller hva han likte å gjøre, eller mislikte, på fritida, hvis han da hadde noen, hvor han kom fra eller hva de snakket om i de lykkelige årene de antagelig må ha hatt mens de gikk og ventet på meg; selv fotografiene sine holder hun tett til brystet, dette er kort sagt en tid vi har lagt bak oss.
  I kjølvannet av de to ulykkene fulgte så enda en, som hadde noe med en enkepensjon å gjøre; min far klarte nemlig å gifte seg igjen før han datt ned, og få en unge til, en jente, som vi ikke engang visste navnet på, slik at det nå satt nok en enke et eller annet sted der ute, og mottok de pengene som muttern og jeg skulle ha hatt, og sløste dem bort på tipping og drosjebiler og permanent.
  - Ja, ikke skjønner jeg hvor de kan ha blitt av, sa fru Syversen oppgitt og viftet med kvitteringene, på tapet uten lim. Men nå kunne muttern i alle fall avslutte med sitt enkle:
  - Ja ja, vi får telle på knappene. Og sende et siste smil inn til jentene som stirret taust tilbake på oss med hakeslepp og tre svære melkebarter. - Takk for titten, det er virkelig nydelig.

2

Allerede dagen etter var vi på Årvollsenteret og så på tapet. Og det er ikke lite oppsiktsvekkende, for muttern er ikke bare omgitt av farer, hun bruker også god tid til å tenke seg om; den grønnmalingen vi nettopp hadde sølt bort pengene våre på, var for eksempel ikke noe uoverveid innfall, men resultatet av et møysommelig tankearbeid som hadde pågått siden forrige jul, da vi ble bedt inn på kaker og kaffe til et eldre ektepar i første etasje, der alle veggene viste seg å ha en annen farge enn våre og det kom for en dag at de hadde malt dem selv, med kost.
  Ved et annet tilfelle hadde hun vært inne og hentet meg hos en kamerat som heter Essi, der far i huset hadde flyttet døra inn til det minste soverommet fra stua og ut i entréen, slik at storesøstra til Essi, som var seksten, nærmest hadde egen inngang, fra entréen. Og nå var det som om alle disse observasjonene, sammen med det forhold at butikken vi befant oss i oste av framtid, muligheter og fornyelse, ja, det var en renhet og en optimisme å spore blant malerpøsene og de blå lagerfrakkene i denne sjappa som kunne bevege en stein, da var det som om alt dette falt sammen til én stor konklusjon.
  - Javel, sa muttern. - Så får vi ta den leieboeren likevel. Det er ikke noen vei utenom.
  Jeg så forbauset opp på henne, vi hadde nemlig drøftet dette før, og også inngått en slags avtale, etter min mening, om at vi ikke skulle ha en leieboer, samme hvor dårlig råd vi fikk, for det betydde at jeg måtte gi opp rommet mitt, som jeg var så glad i, og flytte inn til henne.
  - Jeg kan ligge i stua, sa hun før jeg fikk opp gapet.
  Den ettermiddagen ble det dermed ikke bare innkjøpt tapet og lim, men også forfattet en annonse til innrykk i Arbeiderbladet, med leieboer søkes. Det ble på ny tatt kontakt med det veldige hanndyret Frank; kunne ikke Frank, som i det daglige betjente en bulldozer på de nye byggefeltene innover i Groruddalen, på kveldstid påta seg å flytte døra til det minste soverommet vårt ut i entréen, så leieboeren slapp å ta seg gjennom privatlivet vårt når han eller hun skulle ut og inn, for ikke å si, så vi slapp å ha en vilt fremmed gående att og fram i den nytapetserte stua vår?
  Vi gikk med andre ord en spennende tid i møte.
  Det viste seg at Frank ikke var noen snekker å skrive hjem om. Det var et svare leven i riveprosessen, han arbeidet dessuten i helsetrøye, pustet og svettet voldsomt, og begynte allerede den første kvelden å kalle muttern for vesla.
  - Hva syns du, vesla, ska'ru beholde dissa gerikta, eller ska jeg skaffe'ræ no'n nye?
  - Det kommer an på hva dem koster, sa muttern.
  - Ikke stort for deg, vesla, jeg har kontakter.
  Heldigvis syntes heller ikke muttern det var bare bare å bli kalt vesla i ett sett. Og fru Syversen sørget for å komme inn med jevne mellomrom for å rope at det var mat eller gi en beskjed om at søppelbilen var sein i dag. Jeg må innrømme at jeg passet godt på sjøl også, for muttern hadde på seg lebestift og fjernet krøllspennene før hver arbeidsøkt, jeg hadde nesten ikke tid til å være ute i gata. Nå og da sendte fru Syversen også inn den eldste dattera, AnneBerit, så vi kunne stå og betrakte den gedigne mannen som herjet med svære dørblader og finérplater og hadde svarte hår over skuldre og rygg som tøyt som overvintra gresstuster ut gjennom hullene i den utvaskede trøya som lignet mer på en trål enn et klesplagg, og som mellom slagene stønnet: - Hammer! Spiker! Tommestokk! - i en skøyeraktig tone, så vi kunne være håndlangere, det var en fryd. Men da døra endelig var på plass, og det andre dørhølet var tetta igjen, etter en drøy uke, med nye gerikter og det hele, og det ble snakk om betaling, skulle ikke Frank ha noe.
  - Er du rusk, sa muttern.
  - Men du har kanskje en liten dram å by på, vesla, sa han lavt, som om de gjennom den vellykkede operasjonen hadde fått en hemmelighet sammen. Det hjalp ikke at muttern sto der og trippet med åpen pengepung og to-tre blå femmere mellom de nylakkerte neglene, som om det var nok å ta av, det var bare å kreve, Frank var og ble en gentleman, det ble til at han fikk to glass Curaçao isteden.
  - En i hvert bein.
  Men da var vi også kvitt ham, og tapetseringsarbeidet kunne begynne.
  Det viste seg å gå greit. Muttern igjen på en kjøkkenstol oppunder taket og jeg nede på golvet. Den veggen vi hadde brukt ei hel uke på å male, var ferdig tapetsert i løpet av én kveld. Så brukte vi to kvelder på alt klusset rundt balkongdøra og det store stuevinduet, og en siste kveld på veggen mot rommet mitt, som nå skulle bli hybel. Forvandlingen var til å ta og føle på, den var eksplosiv, øredøvende. Vi hadde riktignok ikke gått til anskaffelse av en jungel, muttern ville ha noe mer diskré, men holdt oss likevel godt innenfor den samme botaniske sjangeren, med buktende border og blomster, som et gulbrunt kjerr om høsten. Og da det allerede dagen etter kom to personer for å se på hybelen, var vi i gang.
  Vi var ikke det.
  Det var noe galt med begge disse to som kom for å se på hybelen. Så kom det en tredje, som syntes det var noe galt med hybelen. Og muttern ble satt noe tilbake av disse nederlagene. Var leia for høy? Eller for lav? Tidligere hadde hun også snakket om at vi kanskje måtte flytte fra Årvoll, få oss noe enklere, i området der hun hadde bodd før, kanskje, sammen med mannen sin, på Øvre Foss, der man fortsatt var tilfreds med ett rom og kjøkken. Men på overtid dukket det opp et brev med steil håndskrift, fra en Ingrid Olaussen, som var treogtredve år og enslig, skrev hun, og gjerne ville se på hybelen førstkommende fredag, hvis det passet?
  - Ja ja, sa muttern.
  Men så gikk hun til det drastiske skritt å være forsvunnet da jeg dagen etter kom fra skolen sammen med AnneBerit og Essi.
  Det hadde jeg aldri opplevd før.
  Ei stengt dør. Som ikke ble åpnet når jeg ringte, om og om igjen. Jeg ble satt alvorlig ut av spill. Essi tok meg med hjem, der mora hans, som var en av de få mødrene jeg kunne stole på, ved siden av min egen, trøstet meg med at muttern sikkert bare var ute og handlet, skulle jeg se, jeg kunne gjøre lekser her imens, sammen med Essi, som saktens kunne trenge litt støtte i strevet med bokstavene sine, noe særlig til å regne var han heller ikke.
  - Du er jo så flink, Finn.
  Joda, jeg greide meg bra, det var en del av kontrakten mellom muttern og meg, den delikate balansen i en familie på to. Jeg fikk brødskiver med servelat, som jeg vanligvis setter stor pris på, men fikk ikke ned en bit; det er rart med det, når du først har hatt en mor, så er det ikke bare bare når hun forsvinner. Jeg satt ved siden av Essi ved Olapulten hans og holdt i en blyant og var foreldreløs og skrev ikke en bokstav. Dette var da så ulikt henne. Nå var det gått over en time. Det var ikke gått mer enn fjorten minutter. Først da det hadde gått nesten to timer, hørte vi noe rammel ute på stikkveien, som viste seg å være eksosanlegget til en utrangert lastebil som forsøkte å rygge opp stikkveien foran blokka. Da så jeg også muttern, som hoppet ut av førerhuset i den lange, blomstrete skobutikk-kjolen sin og løp mot inngangen. På de burgunderrøde bildørene sto det 'Storstein Møbler & Inventar' med gullkantet skjønnskrift. En svær mann i kjeledress slo ned lemmene, enda en mann hoppet ut, og sammen avduket de en sofa på lasteplanet, en moderne sovesofa i beige, gule og brune striper, som muttern altså hadde gått til innkjøp av på det syltynne grunnlaget av et brev fra en Ingrid Olaussen, og trakk den ned fra planet og begynte å buksere den mot inngangsdøra.
  Da hadde jeg allerede ranselen på ryggen og var i fullt firsprang nedover etasjene, over plenen og oppover trappene etter det uhåndterlige møbelet som de to bannende karene bare med et nødskrik klarte å få helt opp i tredje og inn den døra som i en evighet hadde vært stengt for første gang i mitt liv.
  Der inne sto muttern med en oppgitt og anstrengt mine som ikke ble mer normal da hun fikk øye på meg, på grunn av min elendige forfatning antagelig, og gikk straks i gang med å unnskylde seg - det hadde tatt så lang tid i butikken. Men det var ikke noen energi i trøsten hennes, og da hun hadde signert på et papir og den nye sofaen sto mot den veggen i stua der vi tidligere ikke hadde hatt noe møbel, men der den i grunnen passet svært godt, måtte hun legge seg nedpå litt. Det måtte jeg også. Jeg la meg ved siden av henne og snuste inn luktene hennes og kjente armene hennes idet jeg sovnet momentant, stemorsblomster, hårlakk, skolær og syvovførrelleve. Jeg våknet ikke før to timer seinere, under et pledd, mens muttern holdt på med kveldsmaten ute på kjøkkenet, nynnende, som hun pleide.
  Det ble ingen middag i dag, det ble stekt flesk og egg, til en slags kvelds, som jo likevel kan danke ut enhver middag. Og over måltidet forklarte hun meg at det fantes noe som het bo-kreditt, som i all korthet gikk ut på at man slapp å spare før man kjøpte noe, men kunne gjøre det etterpå, som igjen betydde at vi antagelig ikke trengte å vente så lenge før vi kunne gå til innkjøp av også en bokreol, for ikke å snakke om et eksemplar av det fjernsynsapparatet som var i ferd med å invadere boligene rundt oss, så jeg slapp å løpe opp til Essi hver gang det var noe å gå glipp av.
  Dette var jo forlokkende utsikter. Men det var altså noe ved henne denne kvelden som likevel gjorde meg betenkt, som om noe hadde brutt sammen i henne, og tatt med seg stillheten og tryggheten hennes, og jeg - som nettopp hadde vært igjennom en traumatisk opplevelse - sov ikke så godt som jeg pleide den natta.
  Også neste dag kom jeg rett fra skolen, da for å finne henne på plass, muttern som var klar til å ta imot Ingrid Olaussen og straks gikk i gang med å forberede meg med en del formaninger, som om vi skulle opp til eksamen, helt unødvendig selvsagt, var det noe jeg nå hadde fått med meg, så var det jo sakens alvor.
  - Er'e no gærent? spurte jeg.
  - Hva mener du? sa hun og gikk og så seg i speilet, kom tilbake og sa surt: - Du ha'kke tenkt å stelle i stand et eller annet, har du vel?
  Jeg visste ikke engang hva hun siktet til. Og bare sekunder seinere var hun seg selv igjen, kikket skjevt medlidende ned på meg og sa hun skjønte at dette ikke var enkelt for meg, men det var ingen vei utenom, skjønte jeg det?
  Jeg skjønte det.
  Vi var enige.
  Ingrid Olaussen ankom en halvtime over avtalt tid og viste seg å være ansatt i frisørsalongen i Lofthusveien, sånn så hun også ut, som en tjueåring, selv om hun altså var på mutterns alder. Hun hadde høyt, rustrødt hår med en liten grå hatt på toppen, prydet med en perlerad av små svarte dråper, så det så ut som om den gråt. Hun røkte i tillegg filtersigaretter, og det var ikke bare håndskriften hennes som var steil, hun presterte nemlig å si idet hun kastet et blikk inn i hybelen:
  - Enkel standard, ja. Det burde vel egentlig ha stått i annonsen?
  Jeg visste ikke hva det betydde, men mutterns ansikt gjennomgikk en tre-fire velkjente stadier før hun buste ut med at det var enkelt for noen å snakke som ikke hadde en anelse om hva det kostet å ha en annonse i avisen.
  Til den opplysningen trakk Ingrid Olaussen bare et langt drag av sigaretten og så seg om etter et askebeger. Men det ble ikke budt henne noe askebeger. Muttern ville nå nemlig avvikle hele affæren og sa at vi i grunnen hadde ombestemt oss, vi trengte rommet selv.
  - Beklager at De er kommet forgjeves.
  Åpnet til og med ytterdøra for henne. Men da så Ingrid Olaussen plutselig dypt ulykkelig ut. Det velfriserte hodet sank sakte, men sikkert ned mot brystet, og den lange, keitete kroppen begynte å svaie.
  - I alle dager, føler De Dem ikke vel?
  Muttern tok henne i kåpeermet og trakk henne med inn i stua, plasserte henne i den nye sofaen og spurte om hun ville ha et glass vann, eller en kopp kaffe?
  Da skjedde noe som var enda mer ubegripelig. Ingrid Olaussen ville gjerne ha en kopp kaffe, joda, men før muttern rakk å gå i gang med kjelen, begynte hun å vri de lange, slanke fingrene inn i hverandre, som for å spleise to tauender, og snakket fort og stakkato om jobben sin, om kravstore kunder, så vidt jeg kunne oppfatte, som stadig var etter henne med all mulig kritikk, og den nedlatende eieren, men også om noe som fikk muttern til å forandre karakter fullstendig og jage meg inn på soverommet før jeg fikk nærmere klarhet i sakene.
  Gjennom døra hørte jeg snakk og intens mumling, og noe som lignet gråt. Etter hvert hørtes det også som om de begynte å bli enige om et eller annet, det lød til og med litt fortapt latter. Og da muttern endelig kom og åpnet, trodde jeg de var blitt perlevenner. Isteden viste det seg at Ingrid Olaussen var forsvunnet igjen, mens muttern var mer tankefull enn noen gang idet hun gikk i gang med middagen.
  - Skal hun ikke bo her? spurte jeg.
  - Nei, det skal jeg love deg, sa hun. - Hu ha'kke fem øre. Og ikke orden på noenting. Ikke heter a Ingrid Olaussen heller ...
  Jeg ville spørre hvordan muttern kunne vite alt dette? Eller forhøre meg om hvordan en vilt fremmed kunne betro seg til henne på denne måten? Men en merkelig uhygge hadde lagt seg over meg i løpet av den halvtimen jeg hadde stått der inne på rommet, og svarene på de to spørsmålene måtte jo være at enten så kjente muttern henne fra før, eller så kjente hun seg igjen i henne. Og jeg ville ikke ha bekreftet noen av delene, konsentrerte meg isteden om maten, men satt likevel igjen med en noenlunde håndfast følelse av at det var sider ved muttern jeg ikke hadde oversikt over, ikke bare den plutselige uteblivelsen hennes dagen før, på torsdag, som det tross alt fantes en forklaring på, en sofa, men det faktum at en vilt fremmed kunne komme inn i det tidligere så begivenhetsløse, men nå altfor oppussede hjemmet vårt, og bryte sammen på den nyinnkjøpte sofaen og tømme seg for alle hemmeligheter, for så å bli skysset på dør igjen; jeg sto ikke bare overfor en uløselig gåte, men en gåte jeg kanskje ikke ville ha svar på.

  Jeg ble sittende og kikke bort på henne i smug, den nervøse og mørkeredde, men vanligvis så stabile og evigvarende muttern, grunnfjellet på jorden og elefanten i himmelen, nå med et ansikt som ikke var til å kjenne igjen.