Tor Even Svanes

Den Andre Sønnen

Tor Even Svanes

Den Andre Sønnen

Prolog

Asketen

Allerede før fiskebåten til Vito skrapte sanden inne ved land, rev jeg de forgylte knappene ut av jakken. Jeg røsket dem gjennom de trange knapphullene, og de løsnet én etter én.
  Mens Vito skrudde av forbrenningsmotoren om bord, og vi drev de siste meterne inn ved hjelp av siget i båten, vrengte jeg av meg uniformen.

Til slutt sto jeg igjen i undertrøye og bukse. Det var skift om bord, jeg visste det. Jeg satt på dørken og strevde med buksen. Den klebet seg til de svette lårene mine, stoffet festet seg til hårene på leggene, og skrapte opp huden. Jeg ville rive den av, men det fikk holde at knappene var ødelagt. Buksen skulle være i orden. En rift, en skramme, et hull ville ødelegge alt nå. Jeg ville at uniformen skulle slukes hel. Jeg kastet alt sammen i sjøen. Den sank langsomt nedover, stoffet gikk i ett med det mørke vannet rundt, understrømmene tok tak i armene, de vaiet rolig rundt der nede, nesten som om uniformen var blitt levende, eller som om noen fremdeles befant seg inni den. Med et bløtt støt tok vi land. Fiskebåten sank lydløst ned i sandbunnen, og la seg pent til ro.
  Vi kom frem i skumringstimen. Solen var i ferd med å synke bak havranden, den var ikke mer enn en kvart skive av lys, og farget himmelen til et lappeteppe av rødtoner. En hel natt og en dag hadde vi vært sammen i båten. Dagen var verst. Oppholdsværet gjorde oss utsatte, selv helt inne langs land. Det sirklet fortsatt fly over hodene våre, og det var ikke mulig å se hvem som var hvem. Det hadde ikke spilt noen rolle. Vi var en fristende målskive for nær sagt hvem som helst. Det var greit nå. Vi skulle ikke være på havet lenger, ikke jeg i alle fall. Vito måtte snu og dra tilbake, men da ville han være i ly av mørket igjen. Han var vant til sjøen, og kunne seile uten lanternene tent.
  Foran oss lå stranden slett og hvit. Den hellet opp mot en gressbakke, som igjen ledet inn til et skogholt. Bakenfor skogholtet lå det en del fjellknauser, som i det svinnende lyset lignet tennene på et villsvin, lange og krokete. Det var en lydløs strand. Dunkingen fra motoren, som hadde fulgt oss helt fra vi la ut fra Bosa kvelden før, var blitt erstattet av andre lyder. Stillhet er en lyd. Den kan være påtrengende og hørbar. Man lærer seg å lytte etter den i krig. Lukten av diesel ble fortrengt av noe annet i luften.
  «Hva syns du?» spurte jeg Vito. «Er det trygt?»
  «Jeg tror det,» svarte han, mens han vaktsomt snudde hodet fra side til side.
  «Det ser ikke ut som om noen har vært her på en stund.»
  «Over der da?» Vito pekte mot enden av stranden, hvor sanden var rotet opp. Det var flere enn ett sett med fotspor som ledet opp mot skogholtet.
  «Joda,» svarte jeg, «men det går ikke an å si om det er ferske spor, eller om de er dager gamle. De kan ha kommet med tilbaketrekningen for alt vi vet.»
  «Nei.» Vito tygde på det. «Da ville høyvannet ha vasket ut de nederste sporene.»
  «Hvordan står vannet nå?»
  «Det er på vei opp igjen. Det betyr at sporene kan være alt fra ti timer til bare noen minutter gamle.»
  «Det trenger ikke å bety trøbbel,» svarte jeg, «de kan stamme fra fastboende. Lokale. Fiskere.»
  «Det er sant,» svarte Vito. «Det er jo helt stille her. Kan bare dreie seg om noen som vasket ansiktet før de dro videre.»
  «Ja,» sa jeg litt grettent. Jeg visste at jeg måtte av på denne stranden, «eller fra lokale. Må det være soldater eller partifolk?»
  «Nei, det må ikke det.» Vito var tålmodig, han lot seg ikke hisse opp, han forsto hva jeg tenkte. «Men de stammer fra støvler. Kom igjen, Alessio. Du også ser at det ikke er barnespor.»
  Jeg gjorde det, og på grunn av fotsporene ble vi sittende i båten en god stund uten å si noe. En sjøfugl lettet og skar over oss. Under kjølen klukket det, det vugget ombord, og et annet sted hørte vi lyden av kirkeklokker. En skjære hoppet rundt mellom gresset og sanden, på leting etter mark og annet spiselig, den skrattet fraværende mens den holdt på. Lydene vendte sakte tilbake. Det var motoren og skyggen fra båten som hadde gjort dyrene vaktsomme, men nå som de hadde vent seg til oss, fortsatte alt som vanlig.
  Jeg reiste meg, og hoppet over ripa. Vi hadde ikke klart å sige helt inn til land, og derfor ble jeg stående med vann til anklene, mens jeg forsøkte å trekke fiskebåten de siste meterne.
  «Ikke bry deg om det,» sa Vito, «jeg skal snu om ikke lenge. Det er ikke nødvendig.»
  Han kastet vadmelssekken ned til meg, men snøret i åpningen surret seg rundt håndleddet hans, så den ble hengende halvveis igjen i bevegelsen.
  «Ååhh. Oisann,» ropte han til meg, mens jeg strakk meg med full lengde etter sekken, for at den ikke skulle falle i vannet. Det fristet ikke å pakke seg inn i våte tepper når kvelden kom. Jeg nådde den like før den traff vannskorpen, holdt på å miste balansen selv, måtte slippe sekken fullstendig et øyeblikk, men den landet trygt i armene mine igjen. Vito lo lavt. Han hadde satt seg på ripa, med bena dinglende nonchalant på utsiden.
  «Akrobatikk,» klappet han. Det var første gang han slappet av siden vi dro. «Du kunne jo forsøke å finne deg et sirkus.»
  Halsen min kjentes ru og tørr, det måtte komme av all hviskingen, vi hadde fortsatt å hviske hele veien, selv etter at vi la Bosa bak oss. Den stramme lukten av salt og grønske forsterket tørsten.
  «Kan du slenge vannflasken til meg?» ropte jeg mens jeg ristet først det ene buksebenet, deretter det andre. Vito dukket ned et øyeblikk, fant frem feltflasken vi hadde gjemt i et av rommene i dørken, og hev den inn til meg på stranden. Idet vannflasken traff bakken, var det som om det kom en lav, syngende lyd fra den. Jeg snudde meg for å se om Vito hadde hørt det samme, men han sto med ryggen til og plystret for seg selv, med en håpløs garnvase mellom hendene. Jeg plukket opp flasken, og forsøkte å skru løs korken. Den rikket seg ikke. Jeg vred og vred, men den ville ikke åpne seg. Jeg forsøkte å trekke ned ermet på trøyen min, for å skaffe meg bedre tak, men heller ikke det hjalp. Vann rant utover hånden jeg holdt flasken med. Pussig. Jeg holdt metallflasken opp foran meg, og gransket den. En tynn stråle rant ut av bunnen på den.
  «Hei Vito,» ropte jeg. «Det er hull i flasken din, jo.»
  «Hva?» Han snudde seg mot meg, og la fra seg det han holdt på med. «Nei, nå må du gi deg. Det var ikke hull i den da jeg kastet den til deg.»
  I det samme begynte det å danse og sprette i sanden fremfor meg, og lyden av et maskingevær overdøvet alt annet inne fra skogholtet. Dødsangst kan ha noe nesten kunstferdig over seg, i den forstand at du distanserer deg fra kroppen, og lar den bestemme bevegelsene sine selv. Jeg kastet fra meg feltflasken, vendte meg om i luften, landet på bena og satte tilbake mot båten. Vito strakte seg mot meg, mens den hissige stien av kuler fulgte løpebanen min. Han grep tak i hendene mine, la seg bakover på ryggen og fikk på den måten halt meg over ripa. En skur hamret inn i båtsiden, men trengte ikke gjennom treverket. Jeg var ikke kommet ordentlig om bord i båten en gang, før Vito hadde hoppet ut på den andre siden. Et lite sekund sto jeg helt stille og så ham forsvinne, men så skjønte jeg hva det gjaldt, og hoppet etter. På nytt brukte han kroppen som brekkstang, jeg fulgte eksempelet hans, og gradvis klarte vi å tippe båten over mot oss. Bunnen vendte mot skogholtet som et skjold, og kulene fortsatte å regne, vi kunne se flisene sprute opp i luften etter hvert treff. På begge sider av oss nådde prosjektilene vannflaten. Hvert nedslag hørtes ut som tunge drypp fra en kran. Den jagende lyden av maskingeværet inne fra land ga seg ikke. Vi våget ikke stikke hodet opp for å se hvor skytingen stammet fra. Det kunne ikke være helt ytterst i skogholtet, for da ville ikke skroget holdt mot kulene, og vi ville ligget gjennomhullet og duppet i vannflaten.
  Kort, dyp pust. Jeg kunne kjenne resonansen i brystkassen hver gang jeg trakk ned, det spilte mellom ribbena mine, og likevel satt pusten fast der nede et sted. Jeg halte og dro etter den, som når snøret har satt seg fast i bunnen, men fikk ikke til å trekke opp nok luft. Vito hadde leppene hardt bitt sammen, to lange rynker beveget seg på skrå nedover pannebrasken mot øyenbrynene, han konsentrerte seg knallhardt for ikke å slippe opp for krefter. Jeg gjorde det samme. Uansett hvor tungt det kjentes, var vi nødt til å holde båten fast i denne stillingen. Neglene mine grov seg ned i treverket. Jeg var glad jeg ikke bet på dem, at jeg var spart for den uvanen. Da ville fingertuppene mine blødd som besatt nå, det bløte kjøttet under de avbitte neglene ville blitt vått, kaldt, begynt å verke. Jeg ville ha sluppet båten. Sørget for Vitos død også. Men neglene mine var sterke. Velpleide. De holdt stand. Jeg holdt stand. Herregud så mye meningsløst man skal rekke å tenke gjennom! Men det var en annen tanke som var mer skremmende, og langt mer virkelig: Vi var hjelpeløse. Vi var avhengige av at hvem det nå var som skjøt, ikke beveget seg nærmere. At angriperne var enten late eller lamme.
  Litt til. Klare å holde bunnen vendt mot skogholtet litt til. Hvor mye ammunisjon hadde de egentlig? Hvor mye ville de sløse bort på noe så uviktig? Visste de ikke at det fantes virkelige fiender der ute?

Skytingen varte i flere minutter. En jevn, rytmisk strøm av maskingeværkuler forlot skjulestedet der inne på land, spant presist gjennom tynn luft, og boret seg inn i fiskebåten. Deretter gikk det lenger mellom hver skur. Kranglet de? Var det slutt på sløsingen? Underarmsmusklene mine dirret av det statiske arbeidet. Jeg møtte blikket til Vito, han tenkte det samme, og vi senket forsiktig båten noen centimeter. Ingenting skjedde. Vi senket den litt til, slik at vi kunne kikke over ripa. Det eneste vi kunne se langs dørken og sidene var radene av rustne spiker som føyet sammen skroget. Små, oransje fyrstikkhoder stikkende freidig frem mot det hvitmalte treverket. Ingen av kulene hadde gått gjennom, eller slått hull noe sted.
  «De er et godt stykke unna,» sa Vito.
  «Eller så bruker de ikke skikkelig ammunisjon,» nikket jeg, «det kan også være.»
  «Skikkelig ammunisjon?» Vito hevet ikke stemmen selv om han var oppkavet. «Skikkelig nok! Skikkelig i stand til å gå tvers gjennom deg, i alle fall, og meg. Vi er ikke laget av plank! Har du glemt det?»
  Jeg la en arm på skulderen hans, og en finger foran munnen min. Han forsto. Båten lå i vanlig vinkel og vugget foran oss nå, men det var fortsatt stans i skytingen fra land.
  «Tror du de har dratt?» hvisket jeg.
  «Vi kan kanskje finne det ut,» svarte han, og strakte seg etter et stykke presenning som lå på dørken. Vito rasket til seg et av garnene han hadde jobbet med før kaoset brøt ut, og rullet det sammen til en ball. Rundt ballen surret han presenningen, og kastet hele bylten langt inn mot land. Ingen aktivitet. Det gikk ett sekund. To. Tre sekunder, så fem. Ti sekunder, før vi ble oppmerksomme på en skygge på vei ut fra skjulestedet bak den ene klippen. En granat kom virvlende gjennom luften. Det så nesten komisk ut. Som en blikkboks med håndtak. Vi så den samtidig, og kastet oss på nytt ned bak båten, men rakk ikke å vende bunnen skikkelig. Granaten traff bakken. Den eksploderte drøye hundre meter fra oss, ikke med ild og flammer, men i en sprut av jord, småstein og røtter, grov seg ned i bakken og veltet opp deler av den. Sekken med garnet forsvant i en sky av støv, men ingen strimer av stoff eller masker seilte ned igjen, den ble bare borte. Jeg orienterte meg, famlet med hendene mot venstre for å finne Vito, men han var allerede i gang med å snu båten igjen. Vi knuget oss inntil hverandre.
  «De traff feltflasken med ett skudd?» spurte han vantro.
  «Ja,» svarte jeg, «med ett skudd. Satte bare ett pent hull i den.»
  «Hvem tror du sitter der oppe i skogholtet? En skarpskytter?»
  «Hvis det er en skarpskytter, må det være tyskere,» svarte jeg.
  «Tyskere?»
  «Ja, men det kan jeg ikke tro. De er for disiplinerte. De ville ikke kastet bort kulene sine på den måten. De ville gjort det mer systematisk.»
  «Systematisk, hva?» svarte Vito sarkastisk. «Som at vi ville vært døde for lengst.»
  «Noe sånt,» smilte jeg til ham. «Dessuten er de for opptatt av evakueringen til å bry seg. Jeg kjenner ingen tysker som ville bryte ut av rekkene for noe sånt som dette. En øde strand? Det er sadistisk nok, men altfor vilkårlig. Det første skuddet var et rent lykketreff, tror jeg.»
  «Amerikanere?»
  «Ikke det heller. Det har ikke vært kamper her. Det kommer ikke til å bli det heller.»
  Vito stønnet høyt. «Italienere da! Det var liksom bare det som manglet.»
  «Det kan du si,» sa jeg. Vi satt så tett sammen at jeg kunne kjenne pusten hans.
  Med jevne mellomrom fortsatte skytingen, men det gikk lenger og lenger mellom salvene i det sviktende lyset. I mørket hadde gruppen inne på land mistet motivasjonen, og gikk ikke like helhjertet inn for oppgaven.
  «Du må komme deg videre,» sa Vito. «Klarer du å nå skogholtet?»
  «Jeg tror det,» svarte jeg. Jeg pakket det siste jeg trengte ned i sekken, som jeg heldigvis hadde holdt fast i da skytingen startet. Vito hadde hjulpet meg helt hit, men han kunne ikke være med på resten av flukten. Et smil lå over ansiktet hans. Han visste hva som kom. Han hadde visst om risikoen ved å hjelpe meg også.
  Jeg tok sats, gjorde et sprang ut på siden av båten, og begynte å vasse inn mot stranden, men ombestemte meg. Det var noe jeg hadde glemt, noe jeg måtte gjøre før jeg sa farvel, så jeg snudde og sprintet tilbake til Vito.
  «Hva driver du med?» hvisket han iltert. «Du må komme deg av gårde før de oppdager deg.»
  «Jeg må gi deg korset tilbake,» sa jeg unnskyldende mens jeg fiklet med kjedet rundt halsen. Jeg fomlet, det måtte være skjelvingen i hendene. Nervene hadde vært i alarmberedskap lenge uten at vi hadde merket det, men de små, pirkebevegelsene med anhenget avslørte dem. Låsen på smykket hektet seg fast i maskene i trøyen. Det lille sølvkorset danset og dinglet og gjemte seg der inne. Vito sto tålmodig og så på, skyndte ikke lenger på meg.
  Endelig fikk jeg løsnet kjedet. Jeg løftet det over hodet, og la det i hånden til Vito.
  «Tusen takk,» sa jeg.
  Denne gangen tok vi oss tid til en lang omfavnelse.
  «Dette er slutten mellom oss,» tenkte jeg. «Vi skal ikke ses mer nå.»
  Han visste det også. «Ta vare på deg selv, Alessio.»
  «Du også,» svarte jeg. Jeg hjalp ham å dytte fiskebåten ut på vannet, og ble stående og se etter den mens den gled akterover, og forsvant i natten.

De første timene jeg var alene, brukte jeg til å kikke meg over skulderen, sikker på at de som hadde skutt etter oss også kom til å ta opp jakten på meg, men det dreide seg tydeligvis ikke om noen organisert enhet, for de eneste lydene i skogen rundt meg kom fra trostene som rotet gjennom løvet på bakken. Mennene hadde nøyd seg med å ligge i skjul, desorienterte, og skutt etter alt som beveget seg, mens samfunnsordenen de hadde representert klappet sammen rundt dem. Det var det samme overalt. Tyskernes evakuering av Sardinia hadde ført til en ny og ubehagelig situasjon for fascistgruppene på øya. Den siste krampetrekningen var begynt. Rundt omkring tok befolkningen hevn, og det var særlig de lokale fascistlederne som fikk unngjelde. De ble spottet på torget og på perrongene. De ble skamslått og banket til det ugjenkjennelige. De fikk all frustrasjonen og krigsårenes strev tømt over seg i form av knyttede never, jernrør og avbitertenger. En del av dem ble regelrett henrettet for de overgrepene de hadde begått mot en datter, kone, mor, forlovede eller søster. De fleste passet på å benytte seg av denne overgangsperiodens lovløshet, trygge på at det hele ville være glemt etterpå, når stormaktene hadde fordelt sitt. Som et resultat trengte folk seg sammen i fraksjoner enda litt til, også svartskjortene, for å klamre seg til den tryggheten som ble tilbudt der. Selv ikke det var alltid nok.
  Avisene brakte nyheten om den lokale lederen av en fascistfraksjon i Oristano, som ironisk nok var blitt knust til småbiter av et hakekors som falt ned fra himmelen. Ti tusen fot, høyt oppe i det blå, hadde luften den trettiende juli 1943 vært tettpakket av tyske stupbombere og amerikanske P-40, og fascistlederen hadde vært den uheldige blinken for et avkuttet haleror. Mens resten av flykroppen hadde jaget hissig og roterende gjennom luften, strakt nedover, før den eksploderte på et øde jorde, hadde haleroret tatt en annen kurs. Det hadde fortsatt ferden i en lang bue, seilt som et dårlig varsel, mot fascistlederens undergang. Han hadde, på sin side, startet dagen som vanlig. Avisen rapporterte det hele grundig. Han hadde stått opp, irritert seg over et hull i den ene sokken (hans kone uttalte seg til reporteren), spist frokost (stadig ifølge den samme konen), og deretter gått ut. Landsbyen var ganske likegyldig til både ideologien og mannen, og derfor fryktet han ingenting fra dem selv om alt annet gikk til helvete. På turen til kontoret hadde han stoppet to ganger. Først hadde han snakket med en nabo og sønnen hans. Deretter hadde han stoppet for å plukke med seg en avis, men han hadde visstnok glemt pungen på kontoret dagen før. Fascistlederen rakk å ta ytterligere noen skritt, før hele svastikaen kom brølende ut av ingenting og knuste mannen til det ugjenkjennelige. Ifølge avisen hadde han blitt liggende under haleroret, med armer og ben stikkende frem, delt på midten av det metalliske fremmedlegemet.

Om kveldene og nettene gikk jeg i kompaniskap med kråker og ravner gjennom skogene, men utenfor skogene, på veinettet, strømmet det til folk. Det krydde av dem. Nå var det ikke akkurat frykten for fallende flydeler som sendte folk ut langs landeveien, det var en mindre håndgripelig følelse enn som så. I dagene etter 14. september 1943, den dagen tyskerne bestemte evakuering, var det en rastløshet i folk som holdt dem i bevegelse, men denne rastløsheten begynte allerede en uke tidligere, da Italia overga seg til de allierte styrkene. Jeg var langt fra den eneste på vandring. Overalt hvor jeg gikk, møtte jeg andre folk. Det køet seg av kjerrer, krøtter, nedbrutte biler og pikkpakk langs veikanten. De hardtråkkede veiene var gjort om til en ubevegelig kø av lukter og lyder, hvor det klaget fra trette kvinnestemmer, lød sår og utmattet barnegråt, alt sammen blandet med det dagligdagse krydder av nevekamp, passerende tohjulinger og kjøpslåing. For det meste beveget jeg meg inn og ut av denne folkemønstringen. Jeg sov i skogene der jeg fant ly om natten, og ruslet langs veiene om dagen.
  Den veien jeg kom gående, fantes det ikke brennende bondegårder, det var ikke så mange hushjørner hvor murpussen manglet, eller hvor biter var skutt vekk. Ingenting sånt. Det lå ikke lik i ordnede rekker i veibanen, så sjåførene slapp å stige ut av førerhuset for å flytte dem, før de kunne kjøre videre. Det luktet ikke verken søtlig eller svovel. Jeg ble ikke møtt av soldater fra andre europeiske stater, ikke av amerikanere heller. Det var bare folk. Masse folk. En konstant, strømmende mengde mennesker, uvant med friheten til å gå uten å bli kontrollert.
  To dager etter at Vito hadde satt meg i land, kom jeg til en lysning i skogen, hvor det brant et lite bål. Det var måneklart. Sulten hadde tatt kontroll over meg, og den enkle lukten av brennende kvist trakk meg mot ilden. Bakenfor ildstedet kunne jeg skimte lysene fra en bondegård. Det var samlet en mengde mennesker rundt bålet, blant dem en soldat fra koloniene. Soldaten var så mørk i huden at han nesten gikk i ett med natten rundt seg, jeg hadde aldri sett så mørk hud før. Han satt forsagt og undrende inne blant de andre, som ikke brydde seg om ham, og stirret taust ned i bakken. Jeg var nysgjerrig på hva han hadde rotet seg borti, det hadde ikke vært noen kompanier fra koloniene for å kjempe på øya, ikke så vidt jeg visste i alle fall, men det var ikke så lett å forstå soldaten.
  Vi snakket ved hjelp av gestikulering og håndbevegelser. En liten lerretspose med teblader, appelsinskrell, og en flådd kaninskrott i hyssing hang fra hånden hans. Enkelte av mennene rundt oss skulte innimellom mot posen.
  «Sa - mu - el,» sa han sakte, med vekt på hver stavelse, han pekte på seg selv, før han gjentok: «Samuel.»
  Jeg forklarte ham at jeg het Alessio. Samuel kuttet to av benene av skrotten, og la dem over bålet. Et par andre karer vred litt på seg, og kastet misunnelige blikk mot afrikaneren. Soldaten pekte på bakken, og spurte meg på famlende italiensk:
  «Frankrike? Korsika?»
  «Nei, nei,» svarte jeg. «Sardinia.»
  Mannen holdt hendene fremfor seg, ristet i et usynlig gitter, lette etter ordene.
  «Fengsel?» spurte jeg.
  «Si. Si,» svarte han ivrig. «Fengsel. Fangenskap.»
  «Rømt?» Jeg pekte.
  «Si. Si.» svarte han fornøyd. Vi slurpet i oss de grillede bena. Jeg holdt meg sammen med Samuel også de neste dagene. Vi valgte skogen, og holdt oss borte fra hovedveien, hvor det nå passerte flere militærlastebiler enn det hadde gjort de første to dagene, og hvor det dessuten var blitt tettere mellom flyobservasjonene. I skogen kunne ingen se oss. Nå og da, når varselsirenen lød over kolonnen, fikk vi selskap av andre som søkte tilflukt inne blant bladverket.
  Jeg klarte ikke sove. Reisekameraten min sloknet omtrent med én gang han la hodet på bakken, og jeg fulgte med på hvordan brystkassen hans hevet og senket seg gjennom resten av natten. Selv lå jeg på ryggen og stirret opp i himmelen, utslitt, men likevel ikke søvnig. Til tross for at vi nesten ikke drakk, meldte alltid trangen seg et par ganger i løpet av natten. Jeg sto opp, tullet ullgenseren omkring skuldrene, og gikk et stykke bort for å pisse. I fullstendig mørke sto jeg og forsøkte å presse ut noen dråper, det tok bestandig en evighet før det begynte å renne, men jeg orket ikke gå tilbake for å legge meg. Det endte alltid med det samme, opp igjen på grunn av den helvetes trangen. Den fulgte uroligheten min som en skygge.
  Ved flere av de nattlige vandringene mine, og også mens jeg sto og pisset, var det nesten så jeg ønsket meg kanonild og skarlagensskjær over himmelen. Alt annet enn det usigelig seige mørket, den monotone travingen.

Den femte natten vi holdt sammen, var det noe annet enn blæren som vekket meg. Et lysglimt. Det krøp inn under øyelokkene, tvang meg opp av den første søvnen på nesten en uke. Kunne det være lyn? Jeg kikket over der soldaten fra koloniene lå og sov, og fikk øye på enda en mann. Han måtte ha kommet smygende i løpet av natten. Det var en kraftig skikkelse, ustelt, med hår og skjegg i vaser. Han satt på knærne bak ryggen til Samuel, og med en skarp kniv hadde han åpnet halsen på ham. Foran ham lå lerretsposen. Jeg lurte på om lysglimtet som vekket meg hadde kommet fra kniveggen, eller fra det hvite uttrykket i øynene til etiopieren. De gurglende lydene var i ferd med å vekke flere andre som lå og sov i nærheten av oss. Så stille jeg maktet krøp jeg bort, uten å tenke på å hjelpe ham.

Herfra blir alt en rolig beretning. En beretning uten dramatikk.

Jeg gikk de neste dagene, ukene, gjennom Bonacardo, Aritzo, Banamino og Orrdi. Navn og byer passerte som i tåke. Ved et veikryss mellom Muravera og Torre di Bari, tynnet det ut i rekken av flyktninger og kjøretøy. De som hadde kommet så langt, opplevde at tempoet saktnet av. Bilene måtte kjøre i kø, og farten var så lav at de som gikk ved siden av kom raskere frem. Midt i veikrysset sto en brakke, med en vaklevoren veranda. Det var en handelsstasjon, i knutepunktet mellom hovedveiene. Folk bar krus og mugger ut fra stasjonen. Det var stillstand. Vandringene disse menneskene hadde lagt ut på, var kommet til en slutt. Langs ytterveggene av handelsstasjonen var det hengt opp svære kjerrehjul til dekorasjon, og tannløse gamlinger drev med bytting for å skaffe seg drikke.
  Jeg døste en stund i solveggen ved et bord, med bena på verandakanten foran meg. Over inngangen til handelsstasjonen hang skiltet som ønsket meg velkommen til Al Bivio. Stedet hadde enkelt og greit tatt navn etter beliggenheten, det het Veikryss, jeg var fremme. Det jeg hadde sett fra veien, stemte. Det flatet seg ut her. Veien, alle menneskene, de private lastebilene, de overspente frakterne med Røde Kors-symbol, pansrede kjøretøyer, alle tok til høyre bortover sletten i sneglefart. Til venstre for meg gikk det bare en krøttersti gjennom en smal skog, og det var den veien jeg bestemte meg for å gå.
  Det var en liten skog, jeg var ute i åpent landskap igjen på under et kvarter. Bortenfor stien lå en bondegård, omslynget av tett kratt, den så bebodd ut. Stien fortsatte nedover jordene, helt til havet, som lå der fremme, skjult av bergknattene. Jeg likte måten de buet seg på, og dannet en kløft nedover mot vannet. Selv om knausene var høye, var det både utsikt og sollys i kløften, og dessuten var det behagelig å kjøle ned bena i dammene på gressletten. Det gikk en svak helling ned mellom de knudrete steinformasjonene. I virkeligheten var det ikke engang snakk om en slette, snarere en mengde små øyer av gress, fuktig, før det gulnet nede mot vannkanten, og gikk over til å bli en steinete strand. Jeg sank inntil fjellet. Det var stille og varmt. Nede ved vannet hadde pålandsvinden skylt inn taurester og søppel, som duppet fredelig. Solen lå bak tynne skyer, alt rundt meg var melkehvitt og disig, horisonten der ute var visket ut. Det er vanskelig å ha øynene åpne for lenge i den typen vær, og etter en stund kjente jeg en dunkende smerte i tinningene og pannen, synsnervene arbeidet hardt i blandingen av lys og tåke. I varmen ble saltvannet rundt meg til skum som slo med jevn puls inn mot fjæresteinene, en masse måker holdt leven ved en skrott som var drevet på land. Til slutt gled øynene mine igjen, og jeg sov lenge.
  Jeg hadde regnet med å bli jaget fra stedet. Det var ikke uvanlig så lenge det lå en gård i nærheten. De fleste tok ingen sjanser, så mye forskjellig pakk som drev langs veiene. Det var vanskelig å skille venn fra fiende. Men her ute kom det ikke et menneske. Til å begynne med holdt jeg øye med lysningen borte ved skogen, men etter en stund sluttet jeg med det også. Alle gikk til høyre ute ved Al Bivio, mot byer og bygder. Det hendte jeg fikk øye på gårdbrukeren, som en skygge eller silhuett, iblant arbeidende på jordet, iblant mens han ryddet i strandkanten. Han forstyrret meg ikke, selv om han ganske sikkert visste at jeg holdt til i kløften på eiendommen hans. En dag jeg gjorde opp ild for å steke en fisk jeg hadde fått tidlig samme morgen, oppdaget jeg at han fulgte med på meg fra en av knausene. Han kom ikke nærmere, men holdt avstanden, og kikket med en skeptisk mine på den provisoriske leirplassen min. Det så temmelig sjabert ut. Et par tynne kvister holdt på plass et stykke seilduksstoff jeg hadde funnet. Det var hardt angrepet av jordslag, og luktet råttent, men det var det nærmeste jeg kom tak over hodet. Presenningen blåste gjerne ned et par ganger om dagen, men jeg hadde ikke bedre materialer. Høsten nærmet seg. Det var antagelig på tide å komme seg videre, og jeg lurte på om jeg skulle gå over og berolige bonden, men han snakket før meg.
  «Hei du,» ropte han fra knausen sin.
  «Hei,» svarte jeg tilbake. «Jeg skal pakke sammen hvert øyeblikk. Ta det med ro. Jeg er ikke ute etter bråk.»
  «Nei det kan vel enhver idiot skjønne, sånn som du stikker deg vekk nedi der.»
  «Jeg beklager,» svarte jeg.
  «Ikke beklag deg,» sa han mens han klatret ned til leirplassen min. Jeg ble både lettet og overrasket over å se at han ikke hadde hagle med seg. Han strakte ut en neve. «Jeg heter Gianni Aresu.»
  «Salvatore Cuellar,» svarte jeg.
  «Spansk navn?»
  «Det er en lang historie,» sa jeg.
  «Kanskje du rekker å fortelle meg den en gang?» sa gårdbrukeren. «Hvis det faller seg sånn.»
  «Som jeg sa,» begynte jeg, «var jeg akkurat i ferd med å pakke sammen.»
  «Det er nok det beste,» nikket han. «Jo raskere du får satt opp noe skikkelig, jo bedre er det. Med dette her ber du jo om lungebetennelse når vinteren kommer. Luften kan være ganske rå her nede.»
  «Mener du at jeg kan bli?»
  «Vi får se,» svarte gårdbrukeren.

Jeg kjøpte den vesle flekken av eiendommen til Gianni Aresu samme kvelden. Selv om det var varmt i været, tente Gianni et lite bål i peisen, og lot sønnen Luigi ligge og pirke i kullene med en pinne. Da Gianni ble far til Luigi, var han allerede en aldrende mann, og konen hans hadde ikke kommet seg gjennom fødselen. De to bodde der ute ved havgapet alene.
  På bordet mellom oss sto det en flaske, og utenfor nettingdøren smalt det insekter mot taklyset, en jevn og suicidal dunking, det kvitret og sang av gresshopper og sirisser. Gianni tok korken av flasken, og umiddelbart ble rommet fylt av den samme lukten av tang som nede ved vannet.
  «Det har ikke vært krig bestandig,» sa han da han skjenket i glassene våre, og så at jeg fulgte interessert med på etiketten. «Ikke like mye folk langs veiene.»
  «Nei,» svarte jeg kort. Gianni gikk rett på sak.
  «Du flykter. Jeg skjønner. Det er ikke min sak. Men jeg er nysgjerrig av meg. Hva er det du løper fra? Er du fascist? Kommunist?»
  «Jeg er vel ingen av delene,» svarte jeg.
  «Det er greit.» Den gamle gårdbrukeren nikket sakte, og pattet på pipen sin. Selv om han hadde bydd meg inn, var ikke det grunnende uttrykket hans forsvunnet. «Det spiller ingen rolle for meg. Hvem du løper fra, er din sak. Jeg skal ikke plage deg med det. Jeg har nok med å få endene til å møtes selv.»
  «Kommer det mange denne veien?» spurte jeg.
  «Å nei da. Nesten ingen. Det er ikke så mange som finner på å velge stien fremfor veien. De fleste snur når de kommer ut av skogen og ser vannet. Du er den første som har slått deg til.»
  «Jeg ønsker å kjøpe.»
  «Kjøpe? Hva da?»
  «Den fliken av eiendommen din jeg har slått meg ned på,» sa jeg.
  «Men hvordan skal du kjøpe land av meg, gutt?» spurte Gianni. Han sprakk opp i et lite, forhåpningsfullt smil for første gang siden vi møttes. «Har du penger med deg?»
  «Vi kan gjøre en byttehandel,» foreslo jeg. «Jeg har en del verdifulle obligasjoner. Statlige foretak og fabrikker.»
  «Statlige?» Gianni stusset. «Men så er du fascist likevel?»
  «Nei,» sa jeg forsiktig. «Min far hadde dem lenge før den tid.»

Tolv år senere døde Gianni. Da hadde Luigi allerede tatt over gården på grunn av farens sykdom. I begynnelsen artet ikke seniliteten seg spesielt ille. Gianni glemte ting, det var det hele. Men fraværet av oppmerksomhet ble verre, og en kveld Luigi kom hjem etter å ha samlet sammen geitene som hadde stukket av gjennom den åpne grinden, fortalte Gianni at nok var nok. Han kunne ikke engang huske at det var noen grind der geitene hadde spasert ut. Gianni fortsatte å gi sønnen råd og tips også etter at han trakk seg tilbake, før han til slutt glemte hvem sønnen var, og at det hadde vært krig.
  Til å begynne med trodde jeg Luigi var en enkel og sint mann, men årene lærte meg at det jeg mange ganger mistolket som sinne, i virkeligheten var stolthet. Det er de sorte øynene, to intense klinkekuler under tette øyenbryn, som gir ham det ugjestmilde uttrykket i ansiktet.

Et lite knips med fingrene nå. Trettito års eksil unnagjort med to setninger. Det er friheten jeg tar meg. Håret til Luigi som gradvis ble tynnet ut hver vinter. I løpet av vårt lange vennskap har den blanke hodeskallen hans gradvis og tålmodig tredd frem, men de korte, sorte skjeggstubbene har ikke forsvunnet, ikke den trauste blå overallen heller, eller sneipen han tygger på så leppene og tennene har blitt brune. Han giftet seg med en vennlig kone kort tid etter farens begravelse. Fem barn har vokst opp og kalt meg onkel. To er døde og ett kom aldri lenger enn til de første timene etter fødselen. Luigi har bestandig behandlet meg med en blanding av stillhet og vennlighet.

I begynnelsen trodde jeg ikke huset jeg bygde skulle være annet enn et plankeskur, i tråd med eksilet jeg hadde pålagt meg selv. Der det lå etter den første sommeren, så det da også ut som noe Middelhavet selv hadde slengt på land, inn mellom klippene, en pent og ryddig oppstablet haug av drivved. Det var nok av treverk som kom drivende på sjøen, og innimellom brukte jeg også vedrester jeg fant omkring på eiendommen. Det var spartansk. Fire vegger. Gulv. Tak. Lysegrått trevirke. En stor åpning skåret ut langs hele den vestvendte veggen, mot havet. Da den første vinteren kom, spikret jeg opp lemmer foran åpningen, så ikke vinden skulle ule tvers gjennom hytten. Jeg satt i min firkantede kasse, som med sin naturlige kamuflasje gikk i ett med knattene rundt, og var fornøyd med arbeidet. Med årene fulgte det forbedringer. Jeg anla små broer mellom gressøyene, plankebiter bundet tett sammen over to tverrstokker, festet med påler i den faste jorden på hver side av pyttene. Jeg drenerte tomten og fikk bukt med den råtne stanken. På forsiden av hytten anla jeg en liten plattform, slik at jeg kunne gå rett ut på knausen foran inngangen. Jeg murte opp en steinovn på plattformen, og brukte erfaringene fra prosjektet til å bygge et kjøkken inne.

Trettito år. Jord. Mold. Avholdenhet. Saltstrimer på klær og armer. Luigi Aresus merkelige, ombygde moped. Den kremgule bastarden av en kjøredoning han brukte til å hente alle pakkene, bøkene, brevene mine med ute ved handelsstasjonen. Dette motoriserte medlemmet av familien Aresu som vi av respekt fortsatte å kalle for moped, selv om det etter hvert overhodet ikke fantes noen likhet, med det enorme lasteplanet på den lille sykkelen med førerhus, som konstant så ut til å skulle tippe.
  Lukten av lake og sauemelksost. Sauer. Ikke geiter som hjemme. Angen av våt ull i lett regnvær. Evig breking fra gressingen. Et lam som ikke engang holdt fred om natten. Vislingen fra sprekkene i veggen under vinterstormene. Den hvitaktige sevjen fra valmuene under kuttingen. Lyset som falt innover i trehytten, gjennom vinduene jeg og Luigi satte inn i stedet for den åpne gluggen. Bløtt lys. Seksten like store kvadrater, delt av tråder av bly. Dur fra et aggregat. Streif av gass fra komfyren. Klapring i et skrivemaskintastatur. Skipshornet til cruisebåtene. Alt de har skylt i land, beskjeder fra en verden som har passert utenfor, parfymeflakonger i rosa krystall, halve lp-plater, tomflasker og plast, alt har kommet seilende inn til meg. Nyslått gress. Måker, terner, svaler i flukt.

Trettito år. Et knips, var det ikke det jeg sa? Tenk på magi! En slags magi som sender tiden tvers gjennom deg. Som ikke gjør deg bekymret over at disse årene knapt nok fyller en bokside. Er jeg den samme som før? Er jeg annerledes? Det er et illusjonstriks. Jeg valgte eremittilværelsen frivillig, men det betyr at jeg knapt nok trenger å kjede andre med den.

På det siste opplevde Gianni, enda så uvanlig det er for senile, noen korte uker av vondt klarsyn. Han forsto hvorfor han hadde skiftet rom i hovedhuset. Han husket sin kones død (og sin sønns fødsel) med en fornemmelse for virkelige lyder og lukter, og det holdt på å rive mannen fra hverandre. Han kom på hvor jeg bodde. Vi satt ved siden av hverandre og så ut over havet, da han snudde seg mot meg, og sa:
  «Du lever her ute som en asket. Jeg har skjønt såpass.»
  «Ja det er sant, Gianni,» svarte jeg ham. «Men jeg vet ikke hvilken gud eller avgud det er jeg tilber.»

Men faktum er at jeg brukte min fars brennende tankegods til å skrive en rekke politiske avisartikler, under falskt navn riktignok.

Og så var det boken. Denne forbannede boken om denne forbannede komponisten, som ensomheten og skyldfølelsen drev meg til å skrive. Jeg hadde ikke trodd noen ville legge merke til den. Forlaget var å regne som en miniputt i de kretser. Jeg kunne jo ikke ane at den skulle anmeldes. Og som de anmeldte, disse hovedstadsavisene, som musikkinteresserte dessverre vet å plukke med seg:
  «Hør bare hvordan han beskriver mellompartiet hos Debussy: «Dette er bekken, eller kanskje kan vi kalle det elveleiet? Sikkert er det i alle fall at denne satsen, dette vannet han beskriver, må passere hindringer. Ikke store, mer som grus eller småstein som ligger i veien for det, eller som om det beveger seg gjennom en renne i fjellet. Det er følsomheten når Debussy bryter av, vi snakker om. Han lar musikken ta til venstre, når det høres ut som om den burde fortsette rett frem eller til høyre. Kanskje er det ikke en bekk vi tenker på engang, men vann mellom fjæresteinene. Det er som om jeg har vært her før.» Når forfatteren skriver slik, tvinges man som leser til å spørre seg: Er ikke nettopp dette essensen av impresjonisme? Har vi ikke alle vært her før?» ... skrev anmelderen, og det var dette som gjorde at Francesca forsto at jeg ikke var død. Det var da hun begynte å sende brevene til meg.
  Jeg skjønte at boken var skrevet av deg, Alessio, sto det i det første brevet, for det kunne ikke vært skrevet av noen andre. Hun har sendt meg til sammen fem brev. I det siste skrev hun at hun ville treffe meg igjen.
  Trettito år for en lang vår og sommer. I stedet for et liv sammen, har et liv ligget mellom meg og Francesca.

Del I
Francesca

Bosa

Bosa ligger på en slette vest på Sardinia. Det er et bredt, grønt delta. Den lille byen omkranses av åssider mot nord og sør, og deles i to av elven Temo, som munner ut i havgapet lenger nede. Et krast fjellparti ligger som en knyttet hånd bak sletten, elven og byen. Gjennom dette karrige og steinstrødde passet går veien til Alghero, og gjeterne skynder flokkene sine forbi disse ufruktbare traktene. I åsene rundt dalen klatrer tett skog av løvtrær, valnøtt og kastanje i skråningene, og gir et innbydende inntrykk til den som kommer over fjellpasset, men jorden på bakken nedenfor trærne er ikke stort å skryte av her heller. Det er bare tørr sand, som i tillegg er rød av jern. Jordlaget er tynt, og er ikke dypt nok for røttene. Gjeterne vandrer støyende gjennom terreng som forandrer seg, fra ørken til skog, til flater hvor sauene kan beite. I de nakne partiene kan dyrene skimtes som bevegelige steiner. De sardinske sauene er små og harde, som mennene de ledes av.
  Det er ikke rart gjeterne blir lei det golde steinlandskapet. Først lenger nede mot deltaet blir gresset saftig, og det er hit de leder de ståkende bølingene sine innimellom. Her er jorden rik, fet og full av meitemark når det ikke er sommer. Den suger næring og vann fra elven. En seiglivet kamp har derfor vært kjempet mellom gjeterne og bøndene i hundrevis av år, mellom beitemark og dyrkbar grunn, på eiendom og åkrer.
  Sauene er ikke de eneste som spiser seg inn på avgrensede og skjøtebelagte områder. Det samme gjør veien, som slynger seg etter elven. Til bøndenes fortvilelse bøyer veien respektfullt unna gamle oliventrær den møter, mens den deler marken deres i mer eller mindre rettferdige stykker. Den gangen Bosa var protektorat i det mektige Riket, må de romerske ingeniørene som bygde denne veien ha følt den samme fortvilelsen. Å adlyde det linjalrette romerske idealet er ingen enkel oppgave når veien skal følge en elv som dreier og snor seg i slake løkker. Man kan se at hodebryet ble for mye, på et tidspunkt har de gitt opp, og latt veien svinge seg på egen hånd.
  Slettene er grønne hele året, selv under de lange tørkeperiodene. Bare en kort stund, mot slutten av sommeren, skifter sletten farge til gult. Da står stråene pistrete, rett opp fra bakken. Rekker av krokete oliventrær lener seg mot hverandre, mørkebrune eller sølvgrå i stammen. Her er vinranker og hvete, bøndene dyrker ulikt. En av åkrene blomstrer av solsikker, i kontrast til den grønne vegetasjonen.
  Temo er en doven elv. Den ligger som en huggorm kveilet sammen under stekende sol, ubevegelig, men dyp. Dovenskapen ser ut til å smitte over på menneskene som ferdes på den. Prammer og lektere seiler sakte nedover, og mennene om bord styrer ukonsentrert av sted med lange staker som de støter mot bunnen. Åleruser settes, og trekkes ikke igjen før de syder og freser, fulle av denne sleipe og uappetittelige fisken. Tilsiget fra bekkene er jevnt, men ubetydelig. Store deler av året er bekkene uansett tørre.
  Nede ved broen i Bosa ligger noen få fiskebåter trukket opp på bredden. De luter mot den ene siden, med bunnen halvveis synlig. Byens to sider forbindes av denne broen som krysser elven. Gatene er av ujevn brostein. Ingen gater er fullkomment rette, med unntak av de ned fra festningen. De styrter nærmest fra toppen av byen, gjennom smugene, over broen og ut over slettene. Den vennlige åsen som ligger moderlig over Bosa heter Serravalle-åsen, og festningen heter Malaspina, etter familien som hadde penger til å reise den. Husene i Bosa er hvite, taksteinen er rød. Et marked ligger på den ene siden av broen.
  Temo renner ut i Middelhavet ved Bosa Marina. Havnen og stranden er et stykke nedenfor byen. Begge deler beskyttes av en solid steinmolo. Den strekker seg fra spissen av odden tvers over bukta, og gir ly for fiskebåter som ligger ankret der om natten. Fra gammelt av står det et voldsomt rundtårn ved utspringet til moloen. Rundtårnet er bygget av stein funnet og brutt oppe ved festningen, og er av like solid støpning. I hundrevis av år har tårnet beskyttet Bosa mot pirater, arabere og franske våghalser.

Francesca og jeg satt ved elvebredden. Det er det første jeg kan huske fra det året. Verdenen rundt oss var fylt av sardinsk vårløsning, blomster i ferd med å springe ut, trær på vei tilbake til fargene sine, surkling. Det var tidlig i mars 1937. Vi hadde vært i byen for å kjøpe fisk. På veien hjem satte vi oss med føttene i den kjølige elven. Huden ble blek og gulaktig under vannet, og bobler festet seg rundt anklene våre. Francesca hadde satt ned sinkbøtten ved siden av oss. Hun så på den og grøsset.
  «Jeg hater å gjøre dette.» Hun lente seg bakover, og la seg på ryggen i gresset. Det sorte håret hennes spredde seg utover.
  «Hva da?»
  «Kjøpe småfisk, vel! Det er makabert. All fisken er jo ikke død engang, men ligger og skjelver i bøtten. Gisper og gaper med vidåpne øyne. Pisker med de små halene mot metallet. Jeg får frysninger. Den der dunkingen går meg på nervene.»
  Jeg lo. Francesca hadde tent en sigarett, og lå og kikket opp i himmelen. Hun spurte om jeg ville ha en, og da jeg takket nei, smilte hun ertende mot meg. En mann satte ruser fra prammen sin helt inne ved elvebredden på den andre siden.

Francesca likte ikke fiskerne noe særlig. Det var annerledes med meg. Etter de lange dagene i fars verksteder og forretninger, gikk jeg ofte ned til Bosa Marina, til markedet hvor fiskerne solgte dagens fangst, og det var hit vi hadde gått for å handle også denne dagen. Fra vannkanten, opp mot gatene, hadde fiskerne bygget små hytter av lærpresenninger, bordplater og vaklende påler. Markedet var som en egen by utenfor Bosa. Gatene var organisert, både etter vareutvalg og hierarki. Noen var brede hovedårer, andre ledet inn i provisoriske smug, under oppspent seilduk. Øverst, langs de brede gatene, fant en de triveligste fiskerne med de beste varene, og siden begge deler gjaldt for Massimo, var det dit vi gikk. Vi ropte da vi nærmet oss boden hans.
  «Morn småunger,» svarte han muntert. Massimo var en eldre mann, hvit i håret og med viltvoksende skjegg. Foran ham på den tykke bordplaten lå det oppskårne skiver av tunfisk og sverdfisk på matpapir. I pene stabler ved siden av hadde han lagt opp billigere fisk: småhai og havabbor. Francesca løftet sinkbøtten opp på benken, og satte den fra seg med et dunk.
  «Hva kan jeg tilby familiene fra høyden i dag?» spurte Massimo tilgjort, men stadig med glimt i øyet.
  «Vi skal ha sardiner og ansjos,» sa jeg raskt. Jeg så ned i bakken.
  «Sardiner og ansjos?» svarte Massimo. «Ikke noe annet?»
  «Nei, ikke noe annet i dag.» I bakhodet ringte mors formaninger ubehagelig. Vi kjøpte alltid av Massimo, men vanligvis litt mer enn en bøtte småfisk.
  «Ja, jeg skal se hva jeg har,» sa Massimo til oss, «men jeg kan allerede fortelle dere at jeg ikke har sardiner. Har ikke fisket etter det heller. For mange om beinet. Dere får prøve dere lenger nedover mot vannet. Skal dere ha frityrstekte eller rå?»
  «Det spiller ingen rolle, tror jeg» Jeg ante virkelig ikke.
  Massimo begynte å sortere i stablene med fisk. Med raske bevegelser skilte han ut to hauger, en til Francesca og en til meg. Det rykket til i en av kroppene, en engstelig spasme, Massimo slapp taket, og kikket oppgitt på dansen. Krampetrekningen fra den første gjorde at nabofisken også begynte å sprelle, og deretter falt tre andre på bakken.
  «Fytti,» mumlet Massimo, og bøyde seg ned for å plukke opp ansjosen. Han børstet sanden av dem, mens han liksom snakket strengt til synderen, før han la fiskene i haugen til Francesca.
  «De der betaler jeg ikke for.»
  «Hva?» svarte Massimo.
  «Jeg betaler ikke for fisk som har ligget i sanden,» gjentok Francesca.
  «Det er jo samme type fisk. Hvilken rolle spiller det?» sa Massimo.
  «Det er i så fall svindel,» fortsatte hun. «Fiskene er jo dekket av sand. Det kleber seg til skinnet, og trekker inn i gjellene, magesekken og kjøttet! Skal vi ha de fiskene, må vi jo sette en bøtte ved siden av bordet, så vi kan spytte ut sanden mens vi spiser.»
  «Frøken,» sa Massimo oppgitt, «det er ikke gode tider for meg. Jeg kan ikke gi deg fisken gratis.» Han var vant til å handle med Francesca.
  «Nei vel. Greit. Halv pris da!»
  «Avtale. Selv om du slipper billig unna nå. De fleste som selger fisk rundt her har stablene sine liggende rett i sanden, og det vet du fanden så godt!» Massimo måtte gi seg, men han var aldri sur lenge av gangen.
  «Avtale,» svarte bare Francesca lurt.
  «Du da, unge Cuellar? Sikker på at dere ikke skal ha et fint stykke tunfisk?» Bøttene våre var halvveis fylt opp, og vi var på vei til å gå.
  «Helt sikker, Massimo,» svarte jeg.
  «Men se her.» Massimo skjøv et stort stykke fremfor seg på benken. «Kjenn på det.»
  Han pakket papiret helt rundt fisken, og jeg trykket ned tommelen midt på stykket. Det piplet frem friskt blod, som straks farget kantene av matpapiret rosa.
  «Dessverre,» svarte jeg. «Jeg har fått beskjed av mor. Men bare vent et par uker, til det nærmer seg karnevalet. Hun pleier ikke være like streng med regnskapsboken da.»
  Det var en hjelpeløs kommentar, en falsk trøst til torghandleren, en omskrivning av sannheten, noe vi alle visste. I vår husholdning var det ikke trangt. Vi sa farvel til Massimo, og begynte å gå nedover. Han vinket etter oss.

Vi gikk gjennom den delen av markedet hvor det sto kjøpmenn som solgte grønnsaker. En mann sto der for å selge løken sin, det fantes noen av dem nede ved vannet også. I de smale smugene som ledet ut i alle retninger fra hovedårene ble det solgt mindre fisk, stappfull av småben, samt annet rask som var kommet med i garnet. Ansjos og sardiner krever mindre plass, eller de stables som nevnt rett på bakken, på små duker eller pledd. I utkanten av disse gatene igjen var det satt opp vaklevorne boder av drivved og blikk, med bord utenfor, og her ble det solgt brennevin. Virvaret vokste hele tiden. En fisker som ville selge oss kreps, stoppet oss.
  «Hei, frøken,» ropte han til Francesca, «kom og kjenn på krepsen min! Stor og flott!»
  Han blunket til kameraten i boden ved siden av. Det sto en halv tønne der, hvor det lå glødende kull. Over kullene lå spidd med ål, fremdeles levende, stukket gjennom øynene. De vred og buktet seg etter hvert som de ble stekt levende. Fettet rant av halene på dem, det freste fra kullene, og den ubehagelige osen sto ut av boden. Francesca gikk resolutt over dit.
  «Har du sett så flott kreps før?» spurte fiskeren. «Du får dem billig av meg, siden du er så vakker.»
  «Tar du meg for en idiot, eller?» spurte Francesca.
  «Idiot?» Fiskeren himlet med øynene. «Hvis det finnes en idiot her på markedet må det være meg, som villig lar meg ruinere for et nydelig ansikt. Masse mat! Praktisk talt gratis. Havets delikatesse.»
  Jeg holdt meg i bakgrunnen.
  «Du kan ikke bedømme kvaliteten på størrelsen, din tosk, som om ikke alle vet det.» Francesca plukket opp en av krepsene. Øynene dens virret hit og dit, halvveis stående ut av kroppen. Francesca snudde krepsen på hodet, og banket noen ganger på den. Det låt hult, som et musikkinstrument. Fiskeren smilte fortsatt, og utbrøt:
  «Du lurte meg. Du lurte meg. Godt gjort!»
  «Denne krepsen er tom,» sa Francesca, «akkurat som hodet ditt. Og i fremtiden kan du spare deg de billige triksene dine.»
  «Men da kanskje jeg kan snu denne handelen på hodet.» Fiskeren snakket like mye til kameraten som til Francesca. Han plukket en krøllete bunke ut av en møkkete pung, og la seddel etter seddel utover på benken. «Hvor mye er den tynne, lille kjolen din verdt? Hvor mye er du verdt?»
  Begge begynte å gaule av latter. Jeg og Francesca fortsatte nedover smuget. Presenningene over bodene og hodene våre var i ulike farger, men for det meste hvite og mørkerøde. De sørget for at fisken og fiskekonene ikke tørket ut i varmen, og ga en behagelig, trommende lyd fra seg de dagene det regnet. Alle nyheter var å oppdrive på markedet, det samme gjaldt det beste brennevinet. Fiskerne holdt seg inne med gjeterne som brente i fjelltraktene, som om det fantes et slektskap mellom de to profesjonene, noe det vitterlig også gjorde. Det hendte dessuten at fiskerne seilte forbi fiskefeltene, og særlig langt var det jo ikke til Frankrike med en motorgående båt. På markedet fantes ingen faste priser, alle hadde sin egen, som var den samme som naboens. Vi handlet bestandig av Massimo og konen hans. Mor og Fru Branca, Francescas mor, kappet vennlig om å få de beste betingelsene. Når Vito sto på markedet og solgte, kjøpte jeg som regel litt av ham også, uten at mor visste om det. Det skulle bare mangle.
  Vi kom ut nede ved vannet. Foran oss sto det endeløse rekker av solide påler, hvor fiskerne tørket garn. De hadde spent nettene sine ut mellom pålene, solen traff vanndråpene i maskene, og sendte små lysglimt inn blant bodene. Fiskerne kom som regel inn tidlig om morgenen for å levere fangsten. Nå når båtene lå fortøyd frem til ettermiddagen, hadde de satt seg i skyggen eller på kroen. Vi fant et utsalg i vannkanten, hvor selgeren hadde brettet et ullteppe utover sanden, som han brukte som underlag for stablene sine. Han hadde ingen plate, så sardinene var ikke stekt. Ved siden av sto nok en bod, og i skyggen der inne kunne vi skimte en annen mann. Det var ikke noe fisk i denne boden, bare en flaske og noen skitne glass. Vi snakket ikke med noen av dem, for vi kjente dem ikke. Flere ganger mistet fiskeren sardinene i sanden, og selv om han ikke børstet av dem, kom det ikke et ord fra Francesca. Hun kikket en annen vei, mot mannen ved siden av, som sto stille og stirret på henne. Jeg vet ikke om det var dette hun tenkte på, men det hadde ikke forundret meg, for mens hun lå utstrakt på elvebredden begynte Francesca i alle fall å snakke om fiskerne igjen.
  «Jeg kan tåle at de er frekke. Det gjør ingenting at de legger seg etter meg, eller at de forsøker å klappe meg på rumpa, eller sånn som det der med pengene. Alt det er jo tull, Alessio, og det skjønner jeg.»
  Slikt kunne hun gjøre. Begynne å snakke om ting jeg selv tenkte på.
  «Det gjør deg ingenting?»
  «Nei. Hvorfor skulle det?» svarte Francesca. «Jeg kan jo ikke noe for hvordan jeg ser ut.»
  Francesca rullet rundt, fortsatt dette ertende smilet, nå også med et strå i munnen og hår nedover ansiktet. Hun tok situasjoner som denne uten å bevege et øyenbryn, og det var mer enn jeg kunne si om meg selv.
  «De behandler deg billig,» mumlet jeg.
  «De behandler meg ikke på noen måte i det hele tatt,» svarte hun, «de snakker til meg! De snakker på samme måte til alle unge jenter. Og dessuten; så du ikke hva han hadde hengende på veggen i skjulet sitt?»
  «Nei.»
  «Et avisutklipp. Et stort bilde av Mussolini, hengt opp med en rusten spiker. Skulle jeg bry meg om hva en fascistmedløper roper etter meg?»
  Jeg og Francesca lå noen minutter til, før vi samlet sammen noe av det friske gresset i bunter til hestene, og begynte å subbe hjemover langs veien. Vi hadde ikke gått langt, selv om det kjentes ut som flere mil under solen, på ryggen til Francesca kunne jeg se en lang strime av svette som farget kjolestoffet mørkere, da vi hørte lyden av en motorsykkel bak oss. Jeg gikk inn til veikanten, men Francesca ble stående midt i veien og veive med armene. Motorsykkelen stoppet. Føreren var en gutt i tyveårene.
  «Pell deg vekk,» ropte han irritert til Francesca, men han så ikke sint ut.
  «Hvilken vei skal du?» svarte hun.
  «Oppover. Jeg skal videre gjennom passet.»
  «I så fall kan du vel la oss sitte på? Vi skal den samme veien, du må ikke ta noen omvei for å slippe oss av.»
  «Skal jeg ha begge på sykkelen?» spurte han.
  «Begge, eller ingen av oss,» svarte Francesca triumferende.
  «Ok,» sa han, «hvor skal jeg slippe dere av?»
  «Du kan slippe oss av på veien nedenfor eiendommen til Cuellar,» svarte Francesca.
  «Jaså,» sa gutten, «ja da er det i orden. Jeg kjenner Mario. Er det broren din?» Motorsyklisten nikket mot meg.
  «Ja,» svarte jeg kort.
  «All right,» sa han kjekt. «Ta plass.»
  Francesca klatret opp på setet bak ham, og la armene rundt magen hans. Jeg svelget. Motorsyklisten tråkket forsiktig på pedalen, og motoren hostet demonstrativt. Francesca hoppet av igjen.
  «Det nytter ikke sånn,» sa hun, «vi skal ha med bøttene også.»
  Motorsyklisten skrudde av tenningen, og vippet sykkelen opp på støtten. Han klødde seg i det kortvokste skjegget som stakk pistrete frem i hele ansiktet. Det var Francesca som kom frem til en løsning:
  «Du kjører, naturlig nok,» sa hun til syklisten. Hun fikk situasjonen til å snu, gjorde det til et selvsagt spørsmål om hvordan vi skulle ordne oss alle tre, i stedet for et spørsmål om vi i det hele tatt skulle få være med. Verken jeg eller motorsyklisten tenkte i de baner lenger. Hun fortsatte:
  «Så setter Alessio seg bak deg, og jeg setter meg på fanget hans. Du tar to av bøttene våre mellom beina foran deg, du må uansett skreve ganske mye! Så holder Alessio de to siste bøttene, mens jeg holder deg rundt livet.»
  Vi så på hverandre, og kom til at det var en brukbar løsning. På den støvete strekningen motorsyklisten hadde lagt bak seg fra Bosa, var sykkelen hans blitt dekket av skitt. Den hadde sikkert vært nypolert da han dro ut, kanskje for å imponere ei jente han skulle på besøk til, kanskje for å imponere ei jente han kunne komme til å møte på veien, som Francesca, for skiltet på tanken hvor det sto skrevet Mondial i rødt med den karakteristiske hvite buen, lyste fremdeles blankt mot oss. Da vi hadde funnet frem til posisjonene våre, trampet motorsyklisten hardt på pedalen, og vi kjørte videre mens det virvlet opp bak oss. I farten falt flere av sardinene ut av bøtten min, men jeg ville ikke ydmyke meg selv ved å be ham stoppe for at jeg skulle krype rundt og plukke dem opp igjen. Jeg la merke til at buksene mine allerede var smurt inn av møkk og grease.
  På motorsykkelen gikk turen raskt. Vi brukte bare femten minutter på å komme til enden av bakken som går opp til husene våre. Underveis holdt jeg fast rundt Francesca, og trakk inn lukten av svetten hennes som gjorde skjorten min klam. Jeg fikk håret hennes i ansiktet hele tiden, det klødde og kilte, men det brydde meg ikke. Jeg strevde med å holde bøttene stødig, for motorsykkelen vinglet fra side til side, og det var nesten umulig å holde balansen. Da vi kom til veikrysset i bakkene opp mot fjellpasset, fikk vi øye på en skikkelse som kom gående, mens han bar på et par årer. Det var Mario.

Mario var tjuetre år i 1937, fem år eldre enn meg, og syv år eldre enn Francesca. Han hadde lengre hår enn jeg hadde; mens mitt var klippet kort, var hans krøllete og ustyrlig. Den eneste likheten var fargen, vi var som ravner begge to. Marios øyne var mørkere enn mine, og sto derfor bedre til håret også. Mens han hadde nesten sorte øyne, var mine blassere og lyseblå i fargen, den slags øyne du oftest ser på norditalienere, som i tillegg er lysere i hår og hud. Han var større enn meg, kraftigere, ferdig utvokst.
  Mario holdt en åre i hver hånd, strakt ut, så de ikke skulle subbe i grusen. Jeg lurte litt på hvorfor vi møtte ham her ved hovedveien, men tenkte at han hadde bestemt seg for å løpe hele veien til Bosa Marina for treningens skyld. Vanligvis tok han stien ned bak huset vårt til en annen strand, hvor også konkurransebåten hans lå. Armene hans var grove og sterke, med tykke, synlige blodårer løpende langs hver underarm, fra albuen helt ned til hånden han skrev med, og selv når han skrev, var det akkurat som om han løp. Skriften rant av gårde over papiret, som om den ikke var tålmodig nok til å vente på hva den skulle si. Marios skrift var lange, flytende tegn som ettertiden måtte tolke som best den kunne, i motsetning til min skrift, som var perfeksjonert i skoletimene til å etterligne lærerens rette og slanke bokstaver, ordnet dit de skulle.
  Mario sto og kikket nysgjerrig på den menneskelige pyramiden på motorsykkelen foran seg. Francesca holdt hendene hardt rundt førerens brystkasse. Jeg klamret meg til Francesca. Motorsyklisten nikket kort til broren min.
  «Mario.»
  «Enzo,» svarte Mario.
  «Heter du Enzo?» spurte Francesca.
  «Vicenzo egentlig,» svarte motorsyklisten med et smil.
  «Så uhøflig av oss, vi har ikke engang hilst ordentlig på hverandre. Jeg heter Francesca, og dette er Alessio.» Hun tok armen min og dro den rundt ryggen sin for at jeg skulle håndhilse. Sinkbøtten slo mot bensintanken, og enda flere småfisk ramlet ut. Det ble et ganske klønete håndtrykk.
  «Er du ute og frakter på de små slektningene mine?» spurte Mario med et bredt glis.
  «Jepp,» svarte Enzo, «jeg skulle akkurat til å slippe dem av.»
  «Du kjører dem vel helt opp,» sa Mario, «gjør du ikke?»
  «Jo da, Mario.» Enzo tråkket i gang motoren igjen, «klart jeg kan gjøre det, Mario.»
  «Kjenner du Enzo godt?» ropte jeg gjennom larmen.
  «Jeg kjenner ham ikke noe i det hele tatt,» smilte Mario tilbake. Sånn var det hele tiden.

Porten i gjerdet, resten av gjerdet også for den saks skyld, besto av trær. Gamle, krokete trær, flettet i hverandre, vokst sammen der de sto, på geledd. Jeg ville likt å kunne si at disse trærne var en nøye gjennomtenkt handling fra mine forfedre, et resultat av deres ambisjoner, at hver og en av dem hadde plantet hvert sitt tre nederst på eiendommen som en rank hagegrense, men slik hang det ikke sammen. Faktum var at eiendommen en gang hadde vært en olivenlund, og da den ble kultivert og husene bygget, hadde de ytterste rekkene fått stå, nettopp fordi de dannet slike fine gjerder rundt hele tomten. Porten var en naturlig åpning mellom disse trærne, og ledet våre besøkende direkte inn på grusstien opp mot husene.
  Det smalt fra potten på motorsykkelen da vi brølte inn på eiendommen. Det tøt sort eksos fra røret, som var glovarmt og som jeg forsøkte å unngå å hvile leggen mot. Det ville gitt meg stygge brannsår. Dekkene laget mønstrete spor oppover stien, dype furer der Enzo skrenset utenfor og var nødt til å kjøre på det tørre gresset. Min families eiendom lå en times gange utenfor Bosa, i en helling på samme side av elven som byen. Husene var plassert uforstyrret der oppe i åssiden. Enzo gjorde en sving der stien stanset, nedenfor verandaen til mor. Det sprutet småstein mot blomsterkrukkene ved trappen. Vi rakk å takke ham, før motorsykkelen igjen var i bevegelse, og med nok et støyende smell forsvant han gjennom portalen og var borte. Min mor var ikke å se noe sted, men det var nesten så vi kunne høre lyden av skjellsordene hennes fra verandastolen. Hun nektet å ha kjøretøyer på eiendommen, de fikk pent parkere utenfor. Jeg satte fra meg bøttene på det midterste trinnet av trappen opp til verandaen, og fulgte Francesca over plassen. Borte ved stallen tok hun plutselig tak i meg, begge hendene hennes trykket fast rundt underarmene mine.
  «Jeg må løpe, Alessio. Mor venter på fisken.» Det var sant. Vi hadde somlet hele dagen.
  Da hun var borte ved ytterdøren, snudde hun seg og vinket til meg. Huset til familien Branca lå ikke mer enn tyve meter fra vårt eget. Det lå ut mot kanten av eiendommen, og hadde vinranker bak veggen som vender mot nord, opp skråningen, men de var ikke synlige fra der jeg sto. Huset var hvitt med rød murstein på taket, og fasaden var buet, slik at det ga inntrykk av å være en paviljong eller lysthus, noe det i sin tid også virkelig hadde vært brukt som. Familien Brancas hus hadde tilhørt hovedhuset, og var blitt benyttet på svale kvelder for selskaper eller poesiopplesning. Slik luksus hadde ikke far bruk for, så da situasjonen hadde tilspisset seg for Herr Alberto Branca og familien, og fascistene var ferdige med å rasere forretningen hans i Alghero, hadde far ordnet lysthuset slik at de kunne komme og bosette seg på vår eiendom. Det var tolv år siden.

Jeg plukket opp igjen bøttene jeg hadde satt fra meg på trappen, og gikk inn i stuen. Den lignet i grunnen mer på den type oppholdsrom en ville vente å finne i velstående hus ute på det spanske slettelandet omkring Madrid, enn i en liten by på Sardinia, bygget slik helt bevisst selvfølgelig, og som en påminnelse om den bakgrunnen slekten hadde fra gammelt av. Motviljen mot å endre familienavnet, fra spanske Cuellar, til noe mer italienskklingende som Cuellari eller Cuello, var det samme, et påfunn av stolthet. Veggene i stuen var hvitkalkede, det var nokså høyt under taket, og flere steder var de mørke, bærende bjelkene synlige. Skosålene mine var blitt seige på undersiden, de klistret seg til gulvet, hvor hvite og sorte fliser var lagt i et møysommelig mønster. En stund ble jeg stående og se meg rundt i rommet, jeg stoppet ofte opp når jeg tenkte, som om omgivelsene på en eller annen måte ville ta meg videre, jeg holdt fremdeles sinkbøtten, det hadde begynt å renne fra et ørlite hull i bunnen. Blikket mitt gled over skissene og maleriene langs den ene veggen, den uten vinduer, hvor spisebordet sto. Det var for det meste dokumentasjon over planlagte arbeider og abstrakt utseende bilder med modernistisk preg. Det var denne typen ting min far foretrakk å ha hengende, både fordi han fant selve prosessen spennende og fordi figurativ kunst sto for ham som borgerlig. Disse arbeidene hadde funnet vei til oss fra øyas mange kroker, og alle hadde forbindelser til navn min far kjente, Delitala, Dessy, Floris, men hvordan de var kommet til å bli fars bekjentskaper var noe jeg aldri helt fikk rede på. Det var så mange andre. Jeg gikk ut på kjøkkenet, og satte bøtten fra meg på kjøkkengulvet, hvor jeg også var nødt til å finne en fille. Dryppingen hadde etterlatt seg en seg en ekkel dam på flisene i stuen. Da jeg kom forbi fars bibliotek, som lå mellom stuen og gangen, merket jeg at han var der inne.
  Gjennom døren så jeg at far lå utstrakt på ottomanen. Halvparten av den lange, magre skikkelsen hans stakk ut under en bok han leste konsentrert i, ansiktet var ikke synlig. Jeg ville gå inn og fortelle ham noe, om Massimo på markedet kanskje, eller fiskeren med ålerusen, eller turen på motorsykkelen. Jeg gikk ikke inn. I stedet ble jeg stående ved døren, far var fullstendig oppslukt og merket ikke at jeg var der. Grammofonen spilte lavt inne fra kroken ved bokhyllene, vanligvis satt han i lenestolen bak skrivebordet på denne tiden av dagen. Det lå noen brev på skriveunderlaget og ventet på postbudet. Far hadde ikke papirer eller brev han selv hadde mottatt, liggende, det var en slags forsikring han hadde inngått med seg selv. Alt han trengte å kunne, husket han. Alt han mente og sto for, alle mennesker han hadde møtt, bevarte han i sinnet. Jeg har ikke den samme skarpe sansen, jeg skulle ønske jeg hadde hatt det, så ville kanskje historien jeg forteller sett annerledes ut, eller inneholdt helt andre begivenheter. Jeg lukket forsiktig døren til arbeidsværelset og gikk opp til mitt eget rom.
  Fordi huset lå i slak nedoverbakke, var det bygget i to platåer. Der første etasje sluttet var det en naturlig forhøyning i bakken, og på denne forhøyningen var andre etasje bygget. Det gikk en sort smijernstrapp mellom etasjene. Hallen med trappen var stor og åpen, nesten samme størrelse som den spanske stuen, og bandt de to etasjene sammen. I andre etasje var det bad og soveværelser. Fra mitt værelse kunne jeg skimte badeværelset til Francesca.

Da jeg kom ned igjen, hørte jeg snorkelyder fra arbeidsværelset, og skramling fra kjøkkenet, mor var kommet hjem, men før jeg gikk inn til henne, ble jeg stående foran fotografiet i gangen. Det var tatt da jeg var seks år gammel. Selv på dette portrettet var forskjellen på meg og Mario påfallende. Han stirret rett på fotografen, smilte selvsikkert og triumferende, vek ikke en tomme. Det var som om blikket var fiksert på et punkt i betrakterens panne, som om Mario sto klar til å løpe ut av papiret han var festet til. Jeg derimot ser en annen vei, ut et vindu eller kanskje bare rett i en vegg? Bildet skjuler i alle fall ikke at blikket mitt er nesten dødt, og vendt helt bort fra resten av familien.
  Bildet ble tatt av en omreisende fotograf, en av dem som kom med jevne mellomrom under de dårlige tidene på slutten av tjuetallet, for å tjene litt ekstra. Han hadde rigget opp det provisoriske studioet sitt ved torget, skjønt det var mer som et telt, og besto av et oppspent blendegardin. Fotografen hadde tatt med seg en palme, i tråd med idealene. Borgerskapet, de som oftest betalte for portretter, lot seg gjerne avbilde lent anstrengt mot slike palmer, planten ga dette inntrykk av luksus og overflod ved å være komplett unyttig. I Bosa, og i kombinasjon med blendegardinen, ga det seg utslag i en del pussige portretter av fattige bønder og fiskere, som aldri hadde satt sine ben i en lysthage. Fotografen var imidlertid urokkelig når det gjaldt denne ene rekvisitten han hadde tatt med seg fra Napoli.
  Jeg og Mario sitter på en kommode. Han er elleve, jeg er seks. Det var mors idé med et portrett, og her har tydeligvis ikke fars subtile kritikk av borgerskapet vunnet frem. Min mor insisterte, og fotografiet skulle tas hjemme hos oss. Hun hadde fått det for seg at det ville skape en spennende effekt dersom jeg og Mario satt på kommoden, den samme kommoden som bildet senere skulle komme til å henge over. Møbelet var for tungt til å bringes ned til torget, men et lite påslag i prisen ordnet det sånn at fotografen kom til oss i stedet. Da han stilte opp palmen, protesterte mor. Kommoden holdt. Fotografen på sin side nektet å ta portrettet uten rekvisitten sin. Men mor var urokkelig, så etter lang tids forhandlinger, og først etter at diskusjonene hadde gått over i ren kjefting, klarte far i få begge med på det eneste, innlysende kompromisset. (Hva angår min mor, omtalte hun fotografen i all ettertid som «palme-katten»). Både kommoden og palmen fikk være med på fotografiet. Da det endelig gnistret i sulfuret, var fotografen så oppjaget at han satte igjen et stort svimerke i stuetaket ved å holde blitsen for høyt. Vi ble hengende over kommoden, mens vi sitter på kommoden, jeg ser ut til venstre, Mario ser direkte fremfor seg, mor har sammenbitte lepper (og et overrasket uttrykk ettersom hun blir blendet av sulfuret), mens far lener seg blid mot en palmekvist.

Den staheten mor demonstrerte overfor til kommoden var egentlig et utslag av hennes nøyaktighet, det er viktig å understreke. Hun hatet å ikke ha komplett oversikt over de feltene det var forventet av henne å ha styr på. Av den grunn var hun aldri virkelig i ro mens hun var i huset, hun svinset hit og dit i kjoler det luktet løk av, og med håret i knute, og denne kontrollerte rastløsheten gjorde far rolig, for var det ikke nettopp derfor de var blitt gift?
  Jeg skal komme til det. I korte vendinger leder det hele også frem til sardinene i bøtten denne marsdagen 1937, og mor som roper på meg inne fra kjøkkenet. Jeg rev meg løs fra tankerekken jeg var havnet i foran fotografiet, og gikk inn til henne. Mor sto med ryggen til meg ved den åpne peisen. Det glødet i kullene derfra, og fisken var allerede vendt i mel, og stekt i olje. En del olje hadde sprutet fra den varme jernpannen ned i kullene, det luktet litt stramt. Mor fikk ikke opp vinduet over kjøkkenbenken, og det var derfor hun hadde ropt. Jeg gikk bort og hjalp henne.
  «Sa Massimo noe spesielt?» spurte hun da jeg hadde fått det opp, det krevde en god del kraft.
  «Han ba meg hilse hjem, og lurte på om vi ikke skulle ha tunfisk.»
  «Å ja,» svarte hun likegyldig, «og nei, det skal vi ikke ha, det sa du vel?».
  «Jada, jeg sa det.»
  «Ikke av Vito heller,» sa mor og blunket til meg. Hun smilte.
  «Skal vi spise nå?» spurte jeg. Hun hadde allerede kuttet grønnsaker, og brød lå brutt opp på benken ved siden av.
  «Er det noen hjemme, da?»
  «Tja,» jeg dro på det. «Mario er ikke hjemme. Jeg møtte ham nede ved veien. Og far snorker.»
  «Da får vi vente til kvelden. Det er ikke noe problem. Fisken er ferdig, den. Bare å varme opp. Kanskje vi to skulle sette oss litt på verandaen da? Jeg koker kaffe til oss.»

Vi gikk gjennom stuen, hvor de siste ettermiddagsstrålene falt mykt innover, og blendet oss på veien mot verandadøren. Mor trakk frem to stoler. Det kom kjente lyder nede fra dalen. En eller annen hugget og hamret på noe, det ga gjenlyd opp etter åssidene. Det luktet allerede sommer av alle blomstene og urtene. Det sto solsikker, tomatplanter, basilikum og oregano med hvite blomster i store potter.
  Måten mor og far møttes er et lappeteppe av hint og tilfeldige beretninger. Jeg spurte mor en gang hvorfor hun valgte far, og da svarte hun bare:
  «Jeg valgte ham jo ikke egentlig, det skjedde ved en tilfeldighet. Jeg likte bare å være rundt ham.»
  Jeg vet at mor var stolt av far, og da tar jeg meg i å lure: Var det stolthet eller kjærlighet hun følte for ham den gangen de møttes, eller er det jeg som blander sammen de to begrepene, og ikke klarer å skille kjærligheten fra stoltheten, eller kan man i det hele tatt gjøre det?