Willy Ustad

Elvis Olsen lever

Willy Ustad

Elvis Olsen lever

     KAPITTEL 1

Elvis kjører Blazer.
  Han sitter oppe på kanten av takluka og styrer med føttene på rattet. V-åtteren buldrer, cruisekontrollen er stilt på seksti. Sensommerdagen bruser omkring ørene hans. Han er ikke edru. Han er ikke full heller, har bare tatt et par øl for å få opp motet.
  Veien er smal, den går mellom dalsida og elva. Seksti er for mye, men det gir Elvis blaffen i. Han lever nå, lever så han kjenner det helt ned i balla. Han strekker armene ut til sidene som vinger og kjenner at fartsvinden trekker dem oppover. Oh yessir, om han bare kunne, ville han fly.
  Det skulle vært noe det, i Kattneggeldalen. Fly som en ørn over mellomriksveien, over kommunesenteret og sosialen og lensmannen. Fly høyt der oppe og pisse på dem. Slippe en bombe kanskje - eller bare en dritt. Ørnen fra Øvergrenda.
  Men de ville ikke kalle ham dét. Nix. Han vet hva de ville kalle ham.
  Elvis husker økenavnet på plassen der han vokste opp. Fishølet. Han var en styggelig bra keeper på småguttelaget den gangen, så bra at lokalavisa kalte ham Tiger'n. Siden da het han Tiger'n fra Fishølet i årevis. Alt dette husker han mens fartsvinden river i håret hans og prøver å løfte ham etter armene, men han tenker ikke på det. Elvis er sabla god til å la være å tenke på ting.
  Ned mot Svarttjønnet går veien i en venstresving, og Elvis må steppe lynkjapt med bare føtter på rattet for å klare den. Akkurat der veien peker rett mot den svarte vannflata i Svarttjønnet lurer selve utfordringen - ei diger bjørk holder ei lårtykk grein ut over veien, akkurat i hodehøyde for den som kjører på dette viset.
  Elvis beregner hårfint, bikker seg bakover og lar greina suse en tomme over nesen mens bare føtter snurrer rattet i venstresvingen. Dekkene på Blazeren sneier graskanten men greier seg inn på grusen igjen. Ekvipasjen suser forbi gårdsveien til Ivar Strand og river med seg en stram snert av griselort - Ivar driver stort med gris. Elvis merker ikke lukta. Adrenalinet suser i årene hans nå, han sitter på lukekanten lenger enn han pleier, helt ned gjennom svingene til buss-skuret og jernbaneundergangen.
  Undergangen er et smalt, grovmurt høl under jernbanesporet. Et én-bils høl fra gamle dager, veien stuper ned i det og stiger brått opp på den andre siden. Han bikker seg bakover igjen, grov sement farer forbi rett over ansiktet hans. Elvis utnytter tyngdeloven da bilen når bunnen av hølet, sklir den magre bakenden ned fra lukekanten og dumper ned på setet, foten lander på bremsen og cruisekontrollen kobler ut. Perfekt. Han har greid det igjen, lenger enn noen gang før. Han har satt rekord. Elvis lever.
  I alle fall ennå. Egentlig gir han blaffen i hvor lenge. For alt han vet, kan han leve evig eller dø i morra. Det er greit. Han har en kongrovev i ansiktet, og støv. Var han så nær sementen? Okei, okei. Så lenge han ikke fikk skrapt av seg hele fleisen, jo nærmere jo bedre, right?
  Han kjører sakte nå, bentfram forsiktig. Bilen nesten snuser seg fram forbi den nedlagte COOP-butikken og de tomme garasjene etter et lastebilfirma, inn på asfalten og forbi industriområdet. Det er ikke noe industri på det, bare grus og gras og busker. Bak buskene er det små ansamlinger av tomflasker og brukte kardonger.
  Elvis har en avtale - han skal på Sosialen. Derfor stanser han på parkeringsplassen bak Texaco, tar på seg skoa og feier kongroveven ut av fjeset.
  Han setter bilen her fordi Sosialen ligger altfor nær lensmannskontoret, og det er en stund siden han skulle betalt veiavgift og den slags. Til sist snur han på speilet og kjemmer håret. Elvis er nøye på sveisen, den skal være den samme som The Kings. Har en foreldre som har døpt en stakkar Elvis, må en følge opp. Elvis er konsekvent på den måten. Før han går ut av bilen graver han en raggsokk ut av hanskerommet og stapper den innenfor buksa, på framsida.
  Sosialkuratoren heter Emma og er rundt førti. Hun har den fargen på håret som lensmannen bare bruker kalle hårfarge. Elvis sitter i besøksstolen, Emma sitter på kontorstolen sin, litt til side for skrivebordet slik at hun må strekke seg for å nå tastaturet.
  De snakker om arbeidsledighet, Elvis er ledig på fjerde året. Han har vært ledig siden han ramla ut av yrkesskolen, men sånn er det i Sneifjell kommune. Elvis er ikke alene om det. Emma tenker som hun pleier - at Sneifjell kommune produserer ungdom for eksport.
  Så derfor snakker de om ledighet og muligheter. Begge vet at egentlig snakker de om penger.
  Ikke engang Elvis får ledighetstrygd i fire år. Han er blitt en langtidsklient her på Sosialen, og har tappert motstått alle snedige påhitt som skulle sende ham til fiskepakkerier nordpå eller til tvilsomme jobber uten kontrakt sørpå.
  Elvis kjenner systemet, så han jatter med og kommer til pengene bare når Emma har sagt alt det Emma bruker å si. Først da ymter han frampå om at det blir temmelig tomt i brødboksen dersom han skal betale veiavgift og den slags akkurat nå. Emma vet han ljuger. Han har fått ekstrabevilgning for veiavgift og forsikring før i år. Det holdt hardt, fordi sosialsjef Taraldsen puger på retningslinjene fra Makta. Sosialklienter skal helst selge både bilen og TV-en før de kan få hjelp.
  Det saboterer Emma, for hun vet hvorfor Taraldsen er så hissig på akkurat dét: Selger du kåken din i Sneifjell, må du nemlig flytte til nabokommunen Akkarstrand for å få deg et sted å bo. Det finnes ingen billige leiligheter i Sneifjell.
  Og da er Sneifjell snart kvitt utgiftene med deg, for da går det akkurat et år før du er blitt sosialklient hos Akkarstrand kommune i stedet. Taraldsen har eksportert opptil flere på den måten. I godt lag skryter han av det.
  Emma har sabotert Taraldsen før. Hun vet godt at hun slipper unna med det, for Taraldsen har en svakhet - han har et crush på Emma. Han har gjort diskrete framstøt for å komme i buksene på henne atskillige ganger. På julebord og personalfester er framstøtene mindre diskrete enn ellers. Taraldsen er redd for at dersom han rir reglene for hardt, får han aldri ri Emma.
  Men Emma har neimen ikke noe crush på Taraldsen, verken på den tynne kroppen med fippskjegg og antydning til kulemage, det pistrete håret eller den makta han har som sosialsjef. Nei, Emma har et crush på Elvis. Hun liker det mørke håret hans, den uvørne geipen han kan sette opp, og hun liker den lange smale kroppen hans og lårmusklene hun ser under den svarte dongeribuksa.
  Det er derfor hun sitter halvveis ved siden av skrivebordet. Da kan hun vise fram at hun har lange lår i mørke strømper under det pepitarutete omslagsskjørtet. Hun passer på å la seg skli litt fram i stolen slik at det glir opp, og deretter legger hun bena over kors.
  Elvis skjønner tegninga, det har han gjort et års tid nå. Han gir henne det lange sugende blikket han er ekspert på, og vet at Emma ser det og liker det. Det er nøyaktig tjue år mellom dem, den gærne veien, men det spiller ingen rolle. Her er det ikke spørsmål om evig din og rekkehus. Det er spørsmål om at Emma forestiller seg den smale rovdyrkroppen til Elvis mellom lårene sine, og om at Elvis sitter og skjønner at det er mer drøm enn alvorlig invitasjon. Begge vet at Emma kommer til å skrive ut en anvisning, men det finnes en slags rutine for alt her i livet.
  - Jaja, sier Emma og aker kontorstolen sidelengs med et spenntak i golvet. Bevegelsen får omslagsskjørtet til å åpne seg og vise fram strømpekanten, en bit med fløtefarget lår og kanten av en svart truse før hun er i skjul bak skrivebordet.
  Elvis reiser seg, gløtter fort nedover seg og sjekker at raggsokken er på plass der den skal være. Emma gløtter like fort sidelengs og ser den anselige kulen på buksa.
  Så skriver hun ut anvisningen.
  Nå har begge fått sitt, men Elvis har et ærend til. Han går tilbake til Blazeren, sliter sokken opp av buksa og legger den i hanskerommet til neste gang han skal ha audiens hos Emma. Så fyrer han opp motoren og kjører tilbake forbi det grasvokste industriområdet, der han tar stikkveien ned til et langt, skraklete byggverk med en stor port i enden.
  Bygget var et uthus en gang, med kyr i en ende og griser i den andre. Nå er det bedriften til Jokke og Mummitrollet. Verkstedet ligger i det som var gjødselkjelleren. Resten av det lange ruklet er fullt av brukte bildeler og motorer. Hvor de kommer fra, vil ikke lensmannen vite.
  Jokke og Mummitrollet er brødre. De heter Pål og Oskar Brekke, men de navnene er det bare Folkeregisteret som husker. De er eksperter på én ting: De kan få gamle biler til å fortsette å gå. De kan skaffe brukte deler, de kan sveise rust og bytte motorer. Og bytte et chassisnummer også i ny og ne, men det snakker de ikke høyt om. Folk griner litt på nesa av dem, men når gamle biler streiker, er det hit de kommer. Det er et ordentlig bilverksted også i Sneifjell, men dit kommer ikke gamle biler og små lommebøker. De kommer hit.
  Det som Elvis Olsen vil ha dem til å fikse, er temmelig enkelt. Det skjer et par ganger i året, og har noe med forsikring å gjøre. Elvis vet han må betale forsikringa snart uansett, ellers ryker skiltene på Blazeren. For Elvis ville dét bli akkurat som å få amputert beina, så nå må Jokke skru tilbake speedometeret så Elvis kommer under åtte tusen kilometer i året. Det er alltid Jokke som gjør det, for han er liten og smidig som en røyskatt og kommer til under dashbordet.
  Elvis holder igjen litt med ærendet da han ser den sølvgrå Mercedesen som står på bukken. Det står ei dame ved siden av Mummitrollet, og han vet at forsikringsselskapet driver og anmelder folk som gjør det han skal be om. Han vil ikke sette venner i klemma ved å være løs i kjeften - å nei, ikke Elvisgutten. I stedet nikker han til Mummitrollet som står tjukk og møkkete og pirker i noe under Merc'en, og ser på dama mens han venter.
  Hun er verd å se på. Langt svart hår, langbeint og høyrumpa som en spranghest i trange bukser, og en T-skjorte som viser fram et par koseboller som Elvis gjerne skulle hvile sitt trette hode mot. Mercedesen står der stor og feit og antyder at hun er et hakk over Elvis-klassen, men det avskrekker ham ikke så totalt som det gjorde før i tida. Han har lært ett og annet om damer, sånn etter hvert.
  For eksempel har han lært at damer også ser på kropp. Og Elvis har kropp, så han slenger en liten tur bort til veggen med sveisegreiene og inspiserer dem, mens han legger inn den vørdsløse slengen i ganglaget. Mens han står der, vrir han overkroppen akkurat så mye at skuldrene virker litt bredere og brystkassen litt større i skinnjakken. Men han vrir seg ikke mer enn at hun ser rumpa hans fremdeles. Han vet han har et prima eksemplar - det har han hørt av minst to damer som var eldre enn ham selv.
  Denne her er yngre enn ham. Han anslår henne kvikt til å være rundt de tjue. Han merker øynene hennes, de glir kjapt over ham før de snur tilbake til undersida av Merc'en. Elvis vet det er dumt å overdrive, så han rusler videre og finner Jokke.
  Sammen går de ut til Blazeren. Elvis åpner motorlokket, stiller seg på kufangeren og liksomsjekker noe, mens Jokke fikser speedometeret. Mens de driver med det, rygger Mercedes-dama ut. Men hun skotter opp på Elvis mens hun snur bilen. Så kjører hun ned mot sentrum.
  Elvis drikker kaffe hos Jokke og Mummitrollet etter speedometerfiksinga, og Mummitrollet snakker om dama, og om Mercen.
  - Den bilen er stjålet, sier han med fagmannens visshet. - Det er en pokker så mye dyrere modell enn chassisnummeret og vognkortet sier. De rapper dem i Tyskland, så kjøper de en skikkelig råtten og billig en her i landet og skifter over chassisnummeret fra den. Vips, flottere bil og papira i orden, liksom. Men du kan neiggu ikke dukke opp på et Mercedes-verksted med en sånn bil, for der bestiller de jo deler på data, etter chassisnummeret. Da blir du avslørt på flekken.
  - Det var ikke noe i veien med chassiset på dama i alle fall, sier Elvis.
  Både Jokke og Mummitrollet samtykker i dét. Elvis betaler femogtjue kroner for hjelpen med speedometeret, sier Hei! og kjører ut. Han kjører til Kafé Vito, men nå kjører han med rumpa på setet og hendene på rattet. Adrenalinet er på normalen igjen. Han trenger å utfordre skjebnen, men det holder med én gang for dagen.
  Nå må han bare få betalt forsikring og veiavgift, før lensmann Braathen dukker opp og vil ha skiltene hans.

     KAPITTEL 2

Lensmann Sven Braathen tenker ikke på Elvis. Han har besøk, som han ønsker pokkerivold.
  Det er sikkert femte gang saken legges fram for ham i all sin ubetydelige velde, og femte gang han forklarer at han ikke kan gjøre noe med den. Det er nemlig sånn at han ikke vil gjøre noe med saken. Han vet at her og nå, i Kattneggeldalen, ville dét være dumt.
  Braathen gikk Politiskolen en gang lenge før den ble forfremmet til høyskole. Den gangen trodde han det var et rødmalt gjerde mellom lov og ulov. Men det er lenge siden. Nå vet Braathen at noen ganger trenger lovens bokstav et strøk med fila for å stemme med omstendighetene.
  Besøket heter Angmar Storstrøm og eier BilFix A/S. Angmar sitter og snakker seg varm, han snakker om trafikksikkerhet og villvestforhold og pirater i bilbransjen.
  Lensmannen vet hva Angmar egentlig snakker om, men Angmar begynner alltid med begynnelsen. Det gjør han hver gang han kommer hit med ærendet sitt, og Braathen er drita lei av det. Angmar begynner alltid med trafikksikkerheten før han dreier over mot dem som opererer som pirater i bilbransjen generelt, så tar det enda en baut og kommer til den saken som gjelder Sneifjell spesielt. Kort sagt snakker han om Jokke og Mummitrollet.
  De har ikke autorisasjon, påpeker han. I alle fall ikke slik autorisasjon som han selv og BilFix A/S har. Og de har jo ikke lokaler, i alle fall ikke det som Angmar vil kalle noe så fint som lokaler.
  To tullinger i et fjøs, sier Angmar. Han er kommet skikkelig i koken nå. Han merker ikke at han er på tynn is mens han snakker om arbeidsmiljø og sikkerhet på arbeidsplassen.
  Lensmannen tenker at den som eier BilFix A/S burde la være å snu akkurat den steinen.
  Først da Angmar selv nevner ordet Arbeidstilsyn, kommer det en slags lei følelse over ham og han lar ordstrømmen ta en ny tverrvending. Det er fire år nå siden en kar fra Arbeidstilsynet var på besøk hos BilFix, og sårene etter det besøket har ikke riktig grodd ennå. Angmar Storstrøm er brannsjef i Sneifjell kommune, og fyren fra Tilsynet kalte BilFix A/S en brannfelle og serverte ham det ene pålegget verre enn det andre. Angmar liker ikke å tenke på det, så han skrur fort over til dette med moms og skatteunndragelser og manglende regnskaper. Sneifjell kommune taper store beløp på brødrene Brekke, påpeker han. Det vil si, han påpeker at han påpeker.
  - Jeg vil påpeke at - sier han, og lensmannen lener seg langt tilbake i stolen og nikker sakteligen på hodet. Lensmannen er kortvokst og bred, han har ikke ett hår på skallen. Øynene hans er mildt vannblå, og akkurat nå lurer det en liten faen i dem.
  Først da Angmar Storstrøm har pratet seg tom, serverer lensmann Braathen ham den leksa han har servert ham før. Braathen er bra til å snakke for seg, han klarer å få den til å høres ny ut for hver gang.
  Jokke og Mummitrollet er da fagfolk, sier han. De har registrert firma, og de har fagbrevsom bilmekanikerebegge to.
  - Men de har ikke autorisasjon for EU-kontroller, påpeker Storstrøm. Han er en storvokst kar med glatt bakoverstrøket hår som han kjemmer over halvmånen, og kjeven hans stikker fram som en granittblokk.
  - Neeei, samtykker lensmannen, - men det er jo ikke noe krav om å ha dét.
  Det ender som det bruker ende. Braathen lover å tenke på det, men akter å unngå det. Storstrøm har fått lettet seg og stamper ut. Ute på trappa stanser han og ser seg fort om før han smyger opp kammen og retter på hårtustene over månen.
  Og lensmann Braathen tenker. Han tenker at dersom brødrene Brekke og fjøset deres forsvinner, vil BilFix ha monopol på bilreparasjoner i Sneifjell. Det er det Storstrøm er ute etter, for det vil han tjene fett på. Braathen mener det vil være en ulykke. Da kommer hopen av gamle biler i Sneifjell til å gå fra skranglete til livsfarlige, fordi folk ikke har råd til å fikse på dem lenger. Han vet godt hvem som eier dem. Lavtlønte kvinner som kjører milevis til deltidsjobber, arbeidsledige og ungdommer - de kan ikke betale nye deler og seks hundre og seksti kroner timen hos Storstrøm. De går til Fjøset.
  Det er så enkelt som det, tenker lensmannen. La brødrene drive på, eller ende opp med et par hundre biler som blir farligere for hver dag. Jokke og Mummitrollet bruker kanskje brukte deler, og gudene vet hvor de kommer fra. De jobber kanskje vel mye svart, og det er ett og annet å utsette på lokalet deres. Men de kan bil. De trengs, i Kattneggeldalen.
  Dessuten vet han godt at det ikke er alt hos BilFix heller som blir bokført og ender som moms og skatt. Bare akkurat så mye at BilFix ikke er konk på papiret. Braathen synes at de store forskjellene mellom Fjøset og BilFix bare er lokalene, størrelsen og timeprisen. Og inntekten, men det er ikke akkurat noen sak for lensmannen.
  Kanskje han skal spørre Pia Sava om å stikke bortom Jokke og Mummitrollet en dag, bare så de tror at lovens lange arm holder et øye på dem. Da han har tenkt dét, undrer han en stund på hvordan i helsike en arm kan ha et øye. For ikke å snakke om hvorfor Sneifjell kommune kalles Kattneggeldalen. Årsaken til dét er antagelig interessant, og den kan ha noe med slike som Angmar Storstrøm å gjøre.
  Ute på gata har lensmannsbetjent Pia Lysvik allerede bestemt seg for at hun må til Fjøset en tur. Det har ikke noe med lovens lange arm å gjøre, det er den gamle Volvoen hennes som trenger en ny radiator. Eller i alle fall en som er tett. Hun har spurt om pris hos BilFix - to tusen sju, m/arbeid. Lønna hennes tåler ikke den slags sjokk.
  Pia har vært seks måneder i Sneifjell, og vil ikke sette politibilen utenfor et sted som Fjøset. Alle vet at Jokke og Mummitrollet driver på kanten, så da vil folk tro at det er noe på gang med dem. Derfor kjører hun til hybelleiligheten som tilhører kommunen, setter igjen den uniformerte Mondeoen utenfor, og bytter ut purkens blå kjeledress med dongeribukser.
  Da hun kjører ut med Volvoen ser hun en sølvgrå Mercedes foran seg, den kjører irriterende sakte mens sjåføren ser seg om til alle kanter. En turist - i Sneifjell?
  Den neste turisten som stopper her for annet enn bensin vil bli den første, tenker Pia. Sneifjell ligger ved mellomriksveien, alle som skal til Sverige kjører gjennom Sneifjell. Ingen stopper. Pia er temmelig sikker på at om alle i Sneifjell ble bortført av aliens, så ville det gå måneder før noen merket det.
  Men Mercedesen siger sakte av gårde, så svinger den til høyre og Pia rister på hodet. Feil vei, om den svarthåra dama skal videre mot grensa. Men hun er ikke den første som har bomma, for innkjøringa der hun tok av er like bred som riksveien og svinger bare mykt av til høyre der riksen går til venstre. Nå siger hun vel like seigt ivei langs bakgårdene til bankfilialen, PRIX og Felleskjøpet.
  En turistopplevelse, tenker Pia. Den kommer vel på Discovery Channel snart. Travel & Adventure, kanal 83.
  Pia kjører forbi det tomme industriområdet og tar stikkveien ned til Fjøset. Midt i svingen møter hun Elvis i den svarte Blazeren. Begge nikker. Pia vet godt hvem Elvis er, men ikke særlig mer. Bare at han ikke har arbeid og går på sossen, men det holder hun ikke i mot ham. Dét er det mange som gjør i Sneifjell.
  Jokke står på hodet i en svart Volvo PV, riktig en perle fra 60-åra. Mummitrollet driver og skrubber verkstedgolvet med høytrykksspyler og piassavakost. Pia tenker på økenavnet sitt. Hun vet godt at alle kjenner det, men Mummitrollet setter navnesøsteren fra seg og sier god dag, Pia.
  Selvsagt har de en volvoradiator. Den er til en litt nyere modell, men de vet hvordan de skal få den inn. De kan godt gjøre det med det samme også, når hun først er her. Mummitrollet graver den fram fra haugene av brukte deler innerst i Fjøset. Pia lurer på hvor de brukte delene kommer fra. Men er du politi, vet du at noen ganger skal du spørre om saker og ting, andre ganger skal du holde kjeft.
  Det tar dem omtrent tjue minutter å skifte radiator og fylle på frostvæske.
  Pia står ved siden av og ser på, hun forteller at i dag tror hun nesten hun så en turist. Med sølvgrå Mercedes og alt, virrende omkring med nakke så lang som et kosteskaft.
  Jokke sier at det må være henne som var innom her akkurat nyss. Bare noe småtteri, noe i understellet hadde fått en støyt. Men den delen de hadde passet ikke, selv om den skulle gjort det, sånn etter vognkort og chassisnummer å dømme. Så ble det å sveise i stedet, og ingen kan sveise som Mummitrollet.
  Jokke og Mummitrollet tier litt, de ser på hverandre og på Pia. Så bestemmer de seg for at de har sin sti ren, i alle fall hva den sølvgrå Merc'en angår. Og det kan alltids lønne seg å stå på godfot med snuten, selv om snuten bare er en blond og lubben lensmannsbetjent. Eller kanskje det heter noe annet nå, de er ikke særlig velbefarne i gradene i politiet. Har aldri hatt interessen, liksom.
  - Jaa, dét var en snål bil, sier Jokke omsider. - Bilen var en finere modell enn vognkortet, om du skjønner?
  - Og chassisnummeret? spør Pia som er noenlunde vel bevandret med stjålne biler. Ingen ekspert, men hun vet hva som gjelder.
  - Jooo, sier Mummitrollet og trekker på de runde skuldrene, - dét stemte jo det. For så vidt.
  Dermed er mye sagt, uten at det er sagt for mye.
  - Bra jobb? spør hun. Hun spør ikke hvilken jobb, men det ligger i kortene.
  - Nåja, svarer Mummitrollet og trekker så smått på munnen. - Det vil si, den sveisen jeg laget, den var bra. Den vises knapt, den.
  Dermed vet Pia at den sølvgrå Merc'en kjører omkring med falskt flagg, og at chassisnummeret er såpass klønete byttet at et skarpt øye kan se det. Og verken Jokke eller Mummitrollet har egentlig sagt noe. Det er slik det er, mellom sånne som Pia og sånne som Jokke og Mummitrollet. Mye må være usagt, men du skal si såpass at folk skjønner det. Og brødrene Brekke kjenner Pia Sava, de vet at hun er av dem som ser tegninga.
  Pia takker for kaffen hun har hatt i seg mens de byttet radiatoren, betaler fem hundre kroner for det hele og setter seg i Volvoen igjen. Hun er halvveis tilbake til hybelen da hun ser Merc'en enda en gang. Nå står den på Shell, den lange svarthåra står og fyller bensin. Pia begynner å tro hun ikke er turist likevel. En besøkende, kanskje.
  Med stjålet bil - kanskje.
  Ikke at dét er noen sensasjon. Det er flust av biler med tvilsomt opphav, til og med i Sneifjell. Men det er nå litt pussig likevel, fremmedfolk og alt. Dessuten ser hun noe som kan bety at det lukter svidd: Merc'en er nokså ren og fin, men skiltene er så møkkete at de er uleselige. Pia har teft for sånt noe.
  Hun slakker av og kjører inn til Kafé Vito, som ligger i annen etasje av ICA-butikken.
  Fra ett bestemt vindu der kan en nemlig se omtrent hele Sneifjell sentrum. Det er ikke mye til sentrum, men det er liksom todelt og litt vrangt å få oversikt over. Unntatt fra vindusbordet på Vito, fordi det står i et lite utbygg over inngangen til butikken under.
  Men ved akkurat det vindusbordet sitter Elvis. Pia tenker seg kjapt om mens hun kjøper kaffe og en tynnlefse av den typen som er innpakka i plast. Mens hun snur seg fra disken tar hun kjappe krysspeilinger med store blå øyne. Pokker også, men vil hun se noe må det bli det bordet. Pia godtar det uunngåelige og setter kurs.
  Det sitter fem andre enn henne og Elvis i kaféen - to skolefrie ungdommer og gamle Maria Ogerbekk som folk kaller Svartemarja. Og så Aksel Beck, med skjeggstubb og bakrus og kald kaffe. Ved et bord i hjørnet sitter Elsbeth Viken, langvokst og med antydning til grått i håret. Det står bare en halvtømt kaffekopp foran henne, ingenting annet. Ingen bryr seg om henne. Hun er sosialklient som Elvis, og det er derfor ingen bryr seg om henne. Faktisk er det sånn at ingen egentlig ser henne.
  Alle ser på da lensmannsbetjent Pia Lystad rusler bort til Elvis. Svartemarja stirrer åpenlyst, øynene hennes er kulerunde. Aksel Beck derimot kjenner en liten snert av panikk, og det har han sine egne grunner for. De to skoleledige gløtter fordekt. De vet hvem han er og hva han er og synes de er høyt hevet over ham. Hva har Elvisgutten gjort nå, da?
  - Hei, Elvis. Ledig?
  Et aldri så lite sekund står hjernen til Elvis helt stille. Sjokk virker på den måten. Han tenker på veiavgift og bilforsikring, og på det samme som Aksel Beck tenker på.
  Men han tar seg fort inn igjen.
  - Ja, jøss. Værsågod.
  Pia ser skiftevis på Elvis og ut av vinduet. Det gjør Elvis også. Pia ser etter Merc'en, Elvis prøver å se hva hun ser på. Han ser Merc'en og den svarthåra dama, hun har vært inne og betalt, men står og henger mens hun kikker først hit og siden dit.
  - Det var ikke meningen å trenge meg på, sier Pia. Noe må hun jo si. Dessuten ser Elvis fordømt skeptisk ut. Han er på nikk med lensmannsbetjenten, sånn han er på nikk med de fleste av dem som gidder nikke tilbake, men ikke mer heller. Nå sitter hun her, og det kjennes ikke aldeles normalt for noen av dem. Han tenker at nå sier hun at det ligger et avskiltingsvarsel på lensmannskontoret.
  Siste varsel, tenker han. Uoffisiell siste sjanse til å betale og berge skiltene.
  Han synes det er snilt av henne å gjøre det på denne måten.
  Derfor holder Elvis maska og svarer at det er et fritt land, og et fritt bord også. Pia synes hun skylder ham en slags forklaring. Hun er redd han skal tro hun slår an på ham. Dét skulle jammen ta seg ut. Men så er det dette med blikkene fra de andre i lokalet.
  Fanken, tenker hun. Nå tror de at jeg er ute etter ham. Som politi. Om en time er det over hele Kattneggeldalen.
  Hun holder på å flire. Hun har et valg nå. Enten anseelsen til Elvis, og den er liten nok fra før. Eller en snipp av sin egen, på sett og vis. Og sist det var fest, ble hun så full at den kanskje er litt anløpen allerede.
  - Smiil, sier hun. - Jeg er ikke ute etter skalpen din.
  Elvis tar hintet og smiler, mens han grunner på tvetydigheten. Begge ser ut av vinduet. Jenta stiger inn i Merc'en og kjører sakte nordover.
  - Fin kjerre, sier Elvis prøvende.
  - Ja, samtykker hun.
  Brått begynner Elvis å skjønne tegninga. Han er ute av sjokktilstanden nå, hjernen hans skifter gir og han begriper at hun ikke er her for å true ham med avskilting.
  - Kanskje litt for fin, antyder han.
  Pia ser fort på ham. Jo da, han kom ut fra Jokke og Mummitrollet da hun svingte inn der. Han har sett gliset og dama på nært hold. Hun lurer på hva han så mest på. Dama, antagelig. Og om hun tyder ham rett, så har han diskutert begge deler med de to luringene i Fjøset.
  - En uekte perle det der, fisker hun.
  - Noen har vært lure, samtykker Elvis. Han er så lettet at han smiler ubedt til henne. Pia er ei likandes jente, når det kommer til alt. Lubben, barmfager og med smilehull. Elvis lurer på om hun har smilehull på låra, hun har rette fasongen til det.
  - Men noen hadde gjort en slaskejobb med å bytte chassisnummer, føyer han til, for å holde samtalen i gang. Dessuten føler han seg som en innviet nå.
  - Har du sett henne før?
  Pia spør mens hun pirker med den plastpakka lefsa. Plasten er gjenstridig.
  - Det er blitt hygieniske tider, slår Elvis fast. - Til og med lefsa har fått kardong på seg.
  Pia kan ikke for det, for lefsa ligger slapp og halvsvett i plasthylsteret og gir henne assosiasjoner. Hun knekker sammen og ler. Bakfra stirrer Maria Ogerbekk ufravendt på dem. En lensmannsbetjent som ler - i Svartemarjas verden er dét på grensen til det utenkelige. Ja, nesten uanstendig. Men sånn går det, tenker hun, når de begynner å ansette kvinnfolk i en slik etat.
  Aksel Beck har sittet og holdt pusten. Nå slipper han fra seg et langt sukk. Hadde det sittet noen på den andre siden av bordet og kjent pusten hans ville de besvimt. Men Aksel Beck sitter alltid alene. Han trives ikke noe særlig med folk. Forresten trives ikke folk noe særlig med ham heller, når sant skal sies.
  Men Pia Sava setter tennene i kardonglefsa og nå er det Elvis som får assosiasjoner og krymper seg aldri så lite. Pia ser på ham og kruser leppene i et vitende smil rundt lefsekanten.
  - Neei, sier han og tenker grundig etter, - nei, jeg har ikke sett henne før.
  - Ja, for det hadde du vel husket, ymter Pia. - Hun er jo ikke vond å se på.
  Instinktet våkner i Elvis. Han vet at når den ene jenta skryter av utseendet til den andre, kommer Gamle-Erik sjøl til å ta deg dersom du ikke sier det absolutt rette. Og Elvis vet hva som er det rette, akkurat her og nå.
  - Jo da, men litt i tynneste laget, kanskje. Og ærlig talt liker jeg blondiner.
  Pia mistenker at det er rumpekyssing, men hun liker det likevel. Dessuten finnes det ærlig rumpekyssing også. På riksveien kommer Mercedesen tilbake igjen, sakte glidende. Den passerer Vito og ruller videre sørover. Denne gangen setter den farten opp, ut av Sneifjell sentrum. Pia burde reist seg og gått nå, det er ikke mer å sitte her for. Men hun har en halvspist og halvsvett lefse og en halv kopp kaffe igjen, og hun vet at de fire som glor på dem vil synes det er forbanna rart om hun bare fyker ivei uten videre. Så Pia finner noe å prate om. Bare så det skal se naturlig ut.
  - Det er ikke mye til sentrum, sier hun og ser ut av vinduet. - Det ligger jo ikke engang samlet, sånn som et bygdesentrum burde gjøre. Nei da, to hundre meter åpen mark med busker og veikryss herfra til kommunehuset og hotellet.
  Elvis klør seg på kinnet. Egentlig kjenner han etter om barberinga er som den skal. Det er forskjell på å være arbeidsledig, og å være slask.
  - En gang i tida trodde vel noen at dette her skulle bli svære greier, sier han. - Her gjaldt det å holde av plass til både det ene og det andre, liksom. Jomen sa jeg smør.
  Pia har hørt atskillig om det, siden hun kom til Sneifjell. Da gruva og smelteverket gikk for fullt bodde det nesten seks tusen her. Så la de ned først det ene og så det andre. Nå teller Sneifjell kommune to tusen sju hundre hoder. Hun sukker og slurper i seg den siste kaffeskvetten.
  - Dersom vi slår følge ut nå, sier hun, - kommer hele Kattneggeldalen til å være brennsikker på at vi har noe på gang.
  Elvis vet dét. Sladder er den eneste vekstindustrien i Sneifjell kommune. Han foreslår at Pia går først, da vil folk bare tro at hun har hatt noe lensmannsaktig å si ham.
  Pia kjenner en liten varme i seg. Jammen er han villig til å la folk tro noe skitt om ham selv i stedet for at de skal tro at lensmannsbetjenten og sosialklienten har noe gående.
  Varmen tenner et lite opprør i henne. Sneifjell er lagdelt som en gammeldags bløtkake, og lensmannsbetjent Pia Lysvik tilhører det nest øverste laget.
  Over henne ligger kommunetoppene og de som eier butikkene og bilverkstedet.
  Under henne ligger dem som jobber der, og under dem igjen sånne som Elvis. Og selvsagt kunne en hel del av dem som ligger over eller under henne godt tenke seg å ligge med henne, også. Før hun kom hit, jobbet Pia i Trondheimspolitiet. I en storby kjenner du ikke annethvert fjes og vet hvor i lagkaka de hører heime. I Sneifjell gjør du det.
  - I helsike, sier hun. - La dem få noe å snakke om.
  De slår følge ut, mens fem par øyne følger dem. Aksel Beck svelger tungt, blikket hans følger dem helt ut døra. Nå er han mer nervøs enn på lenge. Elvisgutten og Pia Sava - hva i huleste tenker fyren på? Dette kan gå ille, aldeles, forskrekkelig ille.
  Ute på parkeringsplassen ser Pia seg fort rundt og snakker lavt til Elvis.
  - Det ligger en avskiltingsordre på Blazeren din på kontoret hos oss, sier hun. - Så dersom du har en kjangs til å få ordnet de greiene, en av de nærmeste dagene -?
  Elvis nikker.
  - Jeg fikk penger til det i dag. Jeg kjører direkte til Posten nå.
  Pia smiler. Hun har en munn til å smile med, bred, med fyldige lepper og hvite regelmessige tenner.
  - Fint, sier hun. - Vi burde egentlig se kvitteringene -
  - Jeg kan stikke oppom. I dag.
  - Trengs ikke. Bare ha dem i bilen. Vi treffes vel . . .
  Og etterpå aner hun ikke hvorfor hun sa dét.
  Oppe på Kafé Vito har Aksel Beck plutselig fått det travelt. Han reiser seg for å gå, og gjennom vinduet ser han Elvis og Pia stå og snakke. De står tett sammen også.
  Aksel går ned trappa og venter innenfor glassdørene til han ser at de kjører. I samme retning, nedover mot Kommunehuset, Posten - og lensmannskontoret.
  Dæven steike, tenker Aksel Beck. Nå er det krise. Han stormer ut til den gamle Amazonen sin og vet at nå, nå må han sette i verk kriseplanen. Brennfort.