Beate Grimsrud

Å smyge forbi en øks

Beate Grimsrud

Å smyge forbi en øks

Første minne

Jeg er høyt oppe i luften. Farer fram over min elskede fars elskede hode. Han har strake, stramme armer. Hendenes klør. Jeg jubler. Jeg er vettskremt, jeg er jo i nebbet på en farlig fugl.

Men jeg er glad inntil videre. Jubler inntil videre. Gjennom folkehavet bærer det. Det glade havet. Hva er det for godt i disse menneskene? Det kommer jeg til å få greie på. I dag er det syttende mai. Jeg får kanskje pølse med lompe hvis jeg er heldig.

Jeg er et barn. Det sies at jeg stråler.

Andre minne

Hvor er mor? Noen har sagt hvor hun er. Men jeg vet ikke. Vet ikke om noen har sagt det eller hvor hun er. Jeg leter ikke i hele huset. Det er for stort. Jeg leter der jeg er. Jeg leter i rommet med senger og blått tak. Der er hun ikke.

I en av sengene ligger en liten bamse på hodeputen. Så gul at den lyser. Den heter, den er ikke din, den er min. Ikke Lydias. Anders sin bamse. Den ligger der den skal. Men hvor er mor? Ikke Lydias bamse ligger på hodeputen. Min bror Anders pleier å sove der. Ikke Lydias bamse, den er nok min den også.

Men hvor er moren min? Hun er ikke her.

– Du har ikke lett i veggen? sier en stemme.

Har jeg ikke. Jeg leter jo hele tiden.

– Men du må lete ordentlig. Har du lett i veggen?

Jeg går bort til veggen. Stryker hånden fram og tilbake.

– Nei, det er på veggen. På, i, på, i… I veggen har du ikke lett.

Jeg prøver den andre veggen. Stryker hånden fram og tilbake.

– Nei, ikke sånn, det er på veggen. Du har ikke lett i veggen.

Plutselig forstår jeg. Jeg er tre år. Det raser gjennom meg. Jeg kan ikke. Det går ikke an å forklare. Jeg slår hånden mot veggen. Jeg kan ikke.

– Du har ikke lett i veggen.

– Jo, sier jeg.

– Nei.

– Jo, sier jeg.

Jeg vet at jeg ikke kan, men jeg later som jeg kan.

– Hun var ikke der, sier jeg.

Jeg stirrer på veggen. Jeg vet ikke hvordan man kommer inn i den. Men jeg later som jeg har vært der.

– De er her inne, hadde mor sagt og pekt på den store magen sin.

– Hvem da?

– Tvillingene.

– Hvem er det?

– Dine brødre eller søstre.

– Anders er broren min.

Mor nikket. Jeg nikket.

Jeg lot som om jeg forstod.

Hvor er mor? Noen har sagt hvor hun er. Men jeg vet ikke. Vet ikke om noen har sagt det eller hvor hun er.

Har hun gått inn til dem?

Har mor gått inn til tvillingene og trodd at jeg skal komme etter?

– Du har ikke lett i veggen, sier en kvinnestemme. Ikke mor. Ikke bamsen. Jeg vet ikke.

Søppeldynga

Det er en av disse deilige sommerdagene. En av disse dagene på søppeldynga. Funn etter funn og ufarlige humlers stille summing. Mor og far og alle oss søsken. I dag kan vi få alt vi peker på. Finner vi et skaft og tar det med hjem, finner vi før eller siden selve spadebladet eller tanngarden på en rake. Det er som et puslespill. En vakker dag har vi alt vi trenger.

Hvordan ser vi ut egentlig? Forrige søndag prøvde jeg å tegne familien idet vi kommer hjem fra en dag på søppeldynga. Jeg tegnet oss sett ovenifra, idet vi var nesten midt i bakken, nesten framme ved huset vårt. Men hvordan tegnes en lang bakke sett ovenifra? Selv vet jeg jo at det er en lang bakke, jeg vet at vi bor midt i, i et blått hus med hage. Vi ble åtte fargeflekker på en svart, bred stripe som er bakken sett fra lufta, nedoverbakken, for vi er på vei hjem. Jeg Lydia, mor, far, Rakel, Anders, tvillingene Hild og Isak og vesle Jon er like store som villaene på hver side av veien.

Unntatt vårt hus, som ble litt større. Jeg Lydia er en av fargeflekkene på arket, men jeg er også den som har laget tegningen. Den som vet hvordan en bakke ser ut fra lufta, den som bestemmer hvilken fargeflekk som er hvem i familien. Over oss er det fullt av prikker som jeg stampet ned på arket, på samme måte som når jeg lager fregner eller fluer. Det er ikke fluer, far liker ikke fluer. Det er alle tingene som vi fant på søppeldynga. Jeg, Lydia, er både den som forteller og den det blir fortalt noe om. I hjørnet av arket tegnet jeg selvfølgelig en stor sol, som smiler. En sol ser akkurat maken ut både ovenifra og nedenifra.

Det er en av disse deilige dagene på søppeldynga. Vi finner og finner. En dag har vi alt vi trenger. Det er bare måkene som aldri får det de trenger, ikke nok. Hvis de fikk det, ville de vel ikke fortsatt å skrike på den måten. Måkenes fortvilte skrik, skjærer over søppeldynga som ekko fra andre dager. Men det er ikke noe annet enn ekko, for kanskje vil et par nye hjul til Olabilen kunne forandre så mye inne i meg, at jeg aldri mer vil føle fortvilelse. Et funn vi lette etter. Et funn vi aldri kunne drømme om.

– Se, Lydia, kom! Anders stråler som en hemmelighet.

Jeg løper dit så fort jeg kan. Han står på en liten haug med store hagehansker på hendene, rykker og drar. Han har funnet en pappeske.

– Se, de er ikke brukt!

Esken er full av sko pakket inn par for par i gjennomsiktige plastposer. Vi hjelper hverandre å dra den fram. Bærer esken mellom oss bort til familiens rasteplass litt utenfor dynga. Der står kjerra som alt skal fraktes på. Rundt omkring i gresset blant blåklokker og smørblomster ligger dagens funn i forskjellige hauger. Anders og jeg har en felles haug med våre ting. Alle søsknene er mine søsken, men Anders er min ordentlige, ordentlige bror, det ble bestemt for lenge siden. Det er jeg som bestemmer. Rakel, storesøsteren min, sa en gang da jeg bare var tre år: Men vi kan vel dele ham. Jeg skrek nei, Anders er broren min. Men hun fortsatte. Vi kan vel dele Anders, han er jo begge to sin bror. Da hun ikke ga seg, begynte jeg å gråte og sa: Nei, det kan vi ikke, for da får han ingen bein. Siden den gang har vi alle tre fått så mange småsøsken at ingen trenger å være redd for beina sine lenger.

Vi river opp esken og teller til atten par røde turnsko. De er like å se på, men i forskjellige størrelser. Der var vi heldige. Jeg må prøve et par med en gang. Når jeg har fått på meg skoene vil jeg gå hjem. Jeg tar de gamle turnskoene og kaster først den ene, så den andre så langt inn på dynga jeg bare greier.

Jeg står og ser ned på de nye skoene, jeg vil ikke trampe rundt på dynga med dem. Jeg vil gå skogsstien bort og bakken ned. Jeg vil vise hvor jeg bor. Og det med en gang. Men jeg kan ikke ville det akkurat nå. Vi skal ikke gå hjem ennå, og søppelfyllinga gjemmer flere fine ting som kan bli mine.

Anders har også tatt på seg et par nye røde sko. Han går fram og tilbake i utkanten av dynga. Vil han ikke ha flere ting, nå når han har sjansen? Alle vil alltid ha flere ting.

Det blåser sommer i trærne. Jeg setter meg ved siden av nistekurven, åpner alle matboksene og finner til slutt en skive med leverpostei som noen har glemt. Jeg lurer måkene og kaster brødblingser til dem med tom hånd. Først en ørliten bit, på ordentlig. Så ingenting. Lurer dem igjen og kaster mellomleggspapir. De snapper dem, løper og letter med en tom duk i nebbet.

I dag er det mor som ikke kan slite seg løs. Akkurat idet alle er ferdige og kjerra fylt opp, sitter hun fast med buksebeinet. Hun roper til oss andre:

– Hør her, klokka er fem, og da ble vi enige om at vi skulle gå hjem. Kom igjen!

Hun tror at det er bra for barn å ha tider og fem er en bra tid. Hun bøyer seg ned for å løsne den enorme slengen på dongeribuksa som har hengt seg fast i et dørhåndtak. Buksa er løs, men hun reiser seg ikke, hun blir sittende med hånden rundt håndtaket.

Vi andre er klare til å gå. Mor prøver håndtaket. Døren ligger på bakken. Hun sitter på den. Hun kjenner igjen håndtaket med hånden. Det er et minne. Hun reiser seg og kommer fram til oss.

– Har dere lagt verktøyet tilbake?

Tvillingene og Anders nikker. Hun leter etter noe i verktøyposen som er bundet fast i kjerra.

– Jeg er kjempesulten, sier Anders.

Mor plukker opp to skrutrekkere av forskjellig størrelse, går tilbake til døren, setter seg på huk og begynner å skru. Kjerra er allerede fylt opp. Far binder et tau fra side til side så ikke tingene skal falle av. Rakel vil bære tingene sine selv. Anders og jeg står klare til å begynne å dra kjerra. Jeg studerer dagens fangst. Det er noe håpefullt med så mange ting, med mat er det annerledes. Mat, godterier, eventyrstunder og kos er noe som når som helst kan ta slutt. Jeg tror det bare er ting som kan lindre måkenes såre skrik. Ting kan man se på, leke med, spare på og de fortsetter å være der. En dag har man så mange ting at ikke noe gjør vondt.

– Men mor! roper Hild. Kom da!

– Et øyeblikk bare, svarer mor og biter tennene sammen.

Far og søsknene venter. Far vifter med armene etter fluene. Han tror at fluer kan være bærere av farlig smitte. Mor sier at den får tro det den som vil, hun tror det ikke.

– Mor, klokka er over fem, roper Isak.

– Nå drar vi, roper jeg utålmodig i mine nye sko.

– Et øyeblikk, sier mor. Et lite øyeblikk. Hun bytter skrutrekker hele tiden i troen på at skruene plutselig vil løsne. De har sittet der veldig lenge, de er rustne og hjemmekjære og det tenker de fortsette med.

Mor trenger annet verktøy, hun henter sagen. Går tilbake til døren og begynner å sage.

– Mor, vi sa faktisk klokka fem, roper Rakel. Og det gjelder alle!

Mor sager så hun svetter, det går ikke an å holde en tid bare fordi den skal holdes. Det er ikke det at hun vil være fleksibel. Hun vil bare få løs håndtaket. Når hun har saget inn på begge sider, legger hun døren på en sten og tramper på den til biten der håndtaket sitter gir etter.

– Men kom da, roper Isak.

Nå gjenstår det bare å rugge biten opp og ned som en løs tann til virket fliser seg og den ønskede trebiten slipper.

Med hånden rundt håndtaket som sitter fast på den utskårne dørstumpen, kommer hun endelig bort til oss andre.

– Nå går vi, sier hun.

Far løfter opp Jon, han får sitte på skuldrene.

Mor tar far i hånden, de leier hverandre. I den andre hånden leier hun et håndtak fra gamledager.

– Akkurat maken hadde besteforeldrene mine en gang i tiden, sier hun.

Anders og jeg drar kjerra etter oss på stien.

Tvillingene og Rakel går foran.

– Første gangen jeg så det, da var jeg så liten at jeg kikket opp mot det, sier mor. Jeg strakte meg alt jeg kunne men fikk bare tak med fingertuppene. Håndtaket … hun viser far, er en støpejernsulv med åpen munn.

Håndtaket … glefset mot meg. Jeg var nødt til å hoppe for å kunne dra det ned. Det satt på mormor og morfars soveromsdør.

Mor og far har tatt igjen Anders og meg med kjerra.

– Det var meget uvanlig den gangen å ha egne rom som soverom, sier mor.

Det siste sier hun til Anders og meg, hun synes det er viktig at søsknene vet litt om hvordan det var før i tiden.

– Hvorfor det? sier jeg.

– Folk hadde kjøkken, og var de fine kunne de ha flere stuer, men ikke soverom …

– Hvorfor det? avbryter jeg.

– Besteforeldrene mine hadde et stilfullt hjem og de var veldig snille, avrunder mor.

Far husker ingenting fra barndommen. Han har funnet et solur, hvitstripete av fugleskitt. Hjemme i hagen står en pidestall av jern som kan være sokkelen til nettopp et solur.

Anders og jeg har dratt kjerra med alle tingene hele veien gjennom skogen, nå er det bare den lange bakken igjen, nedoverbakken.

Og når vi nesten er hjemme løfter nabokona datteren opp på kjøkkenbenken, drar fra gardinene og sier:

– Se, nå kommer de tilbake.

Datteren lener seg fram og legger hele fjeset mot ruta. De er ikke misunnelige, bare nysgjerrige, når de ser oss på vei hjem fra søppeldynga.

Vel hjemme begynner det morsomme på nytt. Vi pakker opp og sorterer. Rakel har funnet flere ulike tallerkener til samlingen sin. Hun har en hel stabel stående i kottet. Hun sparer til hun skal flytte hjemmefra om en fire, fem, seks år.

Alle søsknene har funnet klær. Vi legger dem i et sinkbadekar ute i hagen og vasker dem.

Før kvelden er omme, har døren inn til mors og fars soverom fått et nytt håndtak som gaper. En sokkel som bare har vært sokkel så lenge noen kan huske er blitt sokkelen til et solur.

Om natten henger gatas lengste klesvask på en snor fra verandaen til epletreet, til pæretreet, en vending inn på verandaen igjen og bort til den ene portstolpen som en rad dansende skuespillere i søppelfyllingas alle farger.

Vi valgte Malte

Det er snart jul. Far har fått fast arbeid og har allerede vært der hver dag i over en måned. Mor virker uvanlig munter. Det er som om alt går hennes vei. Det er som om hun har vunnet i lotteri. Og det har hun på en måte. Før far giftet seg med mor var han kjæreste med en malerinne. Det er klart at det ikke fungerte, det er ikke så mye som fungerer for far. Men han fikk i hvert fall et maleri av henne som alltid har hengt i stua. Nå viste det seg at malerinnen var blitt kjent, og mor hadde plutselig oppdaget hvor mye bildet var verdt. Hun fikk far til å ta det ned fra veggen. Hun fikk ham til å selge det. Far kom hjem med penger. Mor fikk pengene, og hun fikk krefter til å planlegge. Hun ville forandre. Hun vred og vendte på møblene i stua. Alt fikk en ny plass, unntatt mors piano. Det stod ved vinduet og ble stående der. Hun malte veggene i glade farger. Hun begynte å skrive lister og ga oss små oppgaver i huset. Vi søsken likte godt å få oppgaver, men det var ingen som sa at vi også var nødt til å utføre dem.

Da veggene var ferdig malt, sa mor:

– I dag skal vi ha husmøte.

Vi sitter rundt bordet på kjøkkenet. Alle søsknene, mor og far. De rødhårete søsknene. Vesle Jon snart to år, tvillingene Hild og Isak tre, jeg Lydia seks år, Anders ett år og en dag eldre enn meg og Rakel ti. Rakel, den eneste av søsknene som ikke har rødt hår.

Ute ligger snøen tykk og varm. I bjørken utenfor vinduet er det en fuglekasse, som uten at fuglene vet om det, ser ut som en kirke. Den har far laget. En ordentlig liten kirke med spir, lange vinduer og et hull i døren hvor fuglene kan gå inn.

Mor er opprømt, vi tenker på julen. Vi tenker at mor sikkert ser fram til jul og vil si noe om det. Vi har rød saft i høye plastglass. Vi har hver vår pepperkake. Vi har husmøte.

– Vær stille! sier mor, noe hun aldri pleier å si, og det blir stille.

– Vi skal være demokratiske, far og jeg har litt penger til overs, og nå vil vi planlegge sammen med dere. Dere skal stemme mellom følgende alternativ: Enten kan dere ønske dere en bror eller søster til eller så reiser vi på en ukes ferie til Danmark til sommeren, sier mor. Og far smiler.

– Valget foregår på følgende måte, fortsetter hun. Jeg sier: De som vil ha en bror eller søster rekker hånden i været nå.

Alle søsknene rekker hånden i været.

– Nei, nå forklarte jeg, sier mor, jeg skal si fra når det er på ordentlig.

Jeg husker ikke hva jeg stemte. Hvis jeg ikke stemte på Danmark var jeg virkelig dum. Og det føles nærliggende å tro det. At jeg ikke tok sjansen på forandring. At jeg som satt der ved bordet rett før jul i nittenhundre og syttitre, med to eldre søsken og tre yngre, stemte på en bror eller søster til. Jeg hadde kanskje kunnet blitt igjen i Legoland. Jeg hadde kanskje funnet noen dansker å bo sammen med. Tenkte jeg ikke på det? Min sjanse. Hvorfor ikke Danmark?

Vi ble hjemme den sommeren også. I begynnelsen av desember, to måneder for tidlig, fødtes han som skulle vise seg å være Malte.

Og mor skulle siden påstå at far ikke hadde hatt noen kvinne før henne, at de aldri hadde solgt noe maleri, at far aldri hadde hatt fast jobb og at vi aldri hadde stemt om Malte.

Universet

– G      odmorgen, sier frøken.

– Godmorgen, frøken! sier elevene i kor.

Det er ikke morgen. Det er ettermiddag. Det er Rakel som er frøken. Hun har tent stearinlys som står i flasker på kjellergulvet. Etter hverandre i kjellertrappen sitter elevene, Anders, Lydia, tvillingene Hild og Isak og Jon. Skolen heter Universet.

Frøken har en pekestokk, med trinse, akkurat som en skistav. Hun snakker veldig høyt.

– I dag skal vi snakke om verdensrommet! skriker Rakel.

Mor sitter oppe i stua og spiller piano. Slår på pianoet med alle fingrene samtidig. Treffer bare de dype tangentene, mørke toner sniker seg rundt i hele huset. Kjellerdøren er lukket, den står og klaprer.

Rakel går fram og tilbake foran elevene, vifter med pekestokken, som på skyggebildet på veggen er to pekestokker. Pianoet hyler oppe fra stua. Så blir det helt stille. Elevene rykker til.

– Har dere hørt den om fangen og vennen hans? sier Rakel.

Så er de der igjen, slagene mot pianoet. Far er ikke hjemme. Han er ikke på jobben, for han har ikke noen jobb. Så begynner mor å spille, ikke slå, men hun spiller bare på visse utvalgte tangenter, de som gir de aller dypeste tonene. Far er ute med noen venner. Nåde ham hvis han kommer hjem med blomster.

– Det var en gang en fange som bodde i et mørkt fangehull, sier Rakel. En dag fikk han øye på en liten maur. De ble gode venner. Fangen lærte mauren å hoppe. Fangen lærte mauren å gå baklengs. Fangen sang for den og ga den ørlitegrann av maten sin. En dag kom fangevokteren på besøk. Han trampet rundt i det lille fangehullet med støvlene på. «Forsiktig,» sa fangen, «så du ikke tråkker på den lille mauren der, det er min eneste venn.» De pratet litt. Så sa plutselig fangen: «Hvor er vennen min?» «Hvem?» sa fangevokteren. «Den lille mauren,» sa fangen.

«Å, den lille mauren,» sa fangevokteren og Rakel viser hvordan han gned tommelen mot gulvet, mens han vred den sakte rundt.

Elevene stirrer på frøkens tommel. Flammene svinger fra side til side, stearinen renner nedover flaskene i fine mønstre og ned på sementgulvet. Lydia svelger og svelger, hun har en liten brødsmule som har satt seg fast i halsen.

– Neimen der er han jo, sier plutselig Rakel. Hun går fram til eleven i trappen med en kurv som de pleier å ha settepoteter i, og opp langs kanten kryper en liten maur.

Mor er lei av å spille pent. Hun begynner å slå igjen. Kjellerdøren begynner å klapre og skoletimen må fortsette.

– Det skulle jo handle om verdensrommet, sier Anders. Han er den eneste av elevene som har begynt på skolen på ordentlig.

– Det gjør det også, skriker frøken Rakel. Hvis jeg setter meg i en rakett og flyr ut i verdensrommet, da vil jeg uendelig langt borte finne det jeg akkurat sa. Om fire år er historiene mine på Mars, sier Rakel stolt og pirker med pekestokken.

– Er det virkelig sant? sier Anders.

Det skal jeg huske, tenker Lydia.