Karin Fossum

Varsleren

Karin Fossum

Varsleren

*

Barnet sov i en vogn på baksiden av huset.

Vogna var fra Brio, og barnet var en jente på åtte måneder. Over seg hadde hun et heklet teppe, og på hodet en lignende kyse med en snor under haken. Vogna sto i skyggen under et lønnetre, og bak treet sto skogen som en svart vegg. Mora befant seg på kjøkkenet. Hun kunne ikke se vogna fra vinduet, men hun bekymret seg ikke et sekund for det sovende barnet.

Hun puslet rundt og hun var svært tilfreds, lett på foten som en ballerina, og i hjertet hennes fantes ikke en eneste sorg. Hun hadde alt det som kvinner drømmer om. Skjønnhet, helse og kjærlighet. Sin egen mann og sitt eget barn, sitt eget hus og sin egen hage, med rododendron og frodige blomster. Hun hadde selve livet i sin hule hånd.

Hun kikket opp på kjøkkenveggen, på tre fotografier. Et var av henne selv, tatt under lønnetreet, der hun var iført en blomstrete kjole. Et var av mannen Karsten, på verandaen foran huset. Og et bilde var av henne selv og mannen, tett sammen i sofaen med barnet imellom seg. Jenta hadde fått navnet Margrete. Regnestykket på veggen fikk henne i godt humør. Én pluss én er jammen tre, tenkte hun, det er jo rene mirakelet. Nå så hun mirakelet overalt. I sola, som sto inn gjennom vinduene, og i de tynne hvite gardinene som skalv i trekken.

Hun sto ved benken med en deig som hun knadde iherdig. Den var glatt og lunken mellom hendene. Hun skulle lage en pai og fylle den med kylling og kantareller. Mens Margrete sov under lønnetreet i sin lille kyse. Også hun var glatt og lunken under teppet. Det lille hjertet pumpet en beskjeden mengde blod rundt i kroppen, og blodet farget kinnene rosa. Hun luktet en blanding av surmelk og såpe. Det var hennes franske mormor som hadde heklet teppet og kysen.

Hun sov tungt, og med åpne hender, slik bare spedbarn kan.

Mora kjevlet paideigen ut på en bakeplate av marmor. Kroppen duvet når hun svingte kjevlet, det fikk skjørtet til å bølge rundt leggene hennes, det var som en dans foran benken.

Det var sensommer og varmt, og hun var barbent. Hun la deigen i en paiform, prikket den i bunnen med en gaffel og skar av kantene på toppen. Så la hun en ferdig grillet kylling på fjøla. Stakkars arme krek, tenkte hun, og røsket lårene av den. Hun likte den sprø lyden av brusk som ble revet over. Kjøttet var lyst og mørt, det løsnet fra beina som ingen ting, og hun falt for fristelsen til å putte en bit i munnen. Godt, tenkte hun, akkurat passe krydret, og dessuten magert. Hun fylte formen helt opp og drysset cheddarost på toppen. Så kontrollerte hun tiden. Hun bekymret seg ikke for barnet. Hun visste, at hvis barnet nøys, da ville hun merke det øyeblikkelig. Hvis barnet hostet eller hikket, eller brast i gråt, da ville hun kjenne det. For det var et bånd mellom dem, og båndet var tjukt som en skipstrosse. Det minste lille rykk ville nå henne som en vibrasjon.

Jeg har Margrete i hodet, tenkte hun, i blodet og i fingrene.

Jeg har Margrete i hjertet.

Hvis noen gjør henne vondt, da vil jeg kjenne det. Slik tenkte hun seg at det var. Så hun fortsatte rolig med sitt. Men på baksiden av huset kom noen listende fra den tette skogen. I et byks var han framme ved vogna. Han rev det heklede teppet til side, og hun merket ingen verdens ting.

Paien begynte å bli gyllen.

Osten hadde smeltet, den boblet som lava. Hun kastet et blikk ut av vinduet og fikk øye på mannen Karsten, som nettopp da svingte inn foran huset i sin røde CR-V. Bordet var ferdig dekket, serviset var gammelt og ærverdig, og i hvert glass sto en hvit serviett spredt ut som en vifte. Hun tente lysene og gikk et skritt tilbake, skakket på hodet og vurderte resultatet. Hun håpet mannen ville se at hun hadde anstrengt seg, at hun anstrengte seg hele tiden. Hun glattet på skjørtet og var fort oppe i håret med hånda. Andre par kan krangle, tenkte hun, andre par kan skille seg, men det hender ikke oss, for vi vet så mye bedre. Vi har skjønt at kjærligheten er en plante som trenger stell. Enkelte kom stadig drassende med dette vrøvlet om at kjærlighet gjør blind. Men hun hadde aldri forstått så mye som nå, aldri hatt denne innsikten. Hadde aldri vært så klarsynt, aldri hatt et så kompromissløst verdisett. Hun for ut på badet og dro en børste gjennom håret. Hun var rød i kinnene og blank i øynene. Det skyldtes spenningen fordi mannen var hjemme, varmen fra komfyren og den lave julisola som sto inn gjennom rutene. Da han tråkket inn på kjøkkengulvet, sto hun med en flaske Farris i hånda, og en liten elegant knekk i hoften. Han hadde en bunke med post i hånda, så hun, aviser og noen konvolutter med vindu. Han la dem fra seg på benken. Så gikk han til komfyren, satte seg på huk og kikket inn gjennom glasset.

- Den ser jo lekker ut, sa han. Er den ferdig?

- Den er nok det, svarte hun. Margrete sover, la hun til. I vogna. Hun har sovet ganske lenge. Vi bør vel vekke henne, ellers blir det vanskelig til natta.

Hun ombestemte seg. Kikket skrått på mannen gjennom tette, sorte vipper.

- Eller kanskje vi kan vente til etter maten, så får vi fred mens vi spiser. Kylling og kantarell, fristet hun, og nikket mot ovnsdøra. Hun tredde på seg grillvotter og løftet paien ut av ovnen. Satte den fra seg på en rist.

Den var brennvarm.

- Hun tilgir oss sikkert, sa mannen.

Stemmen var dyp og ru. Han reiste seg opp i sin fulle høyde, la armene rundt livet hennes og førte henne over gulvet. De lo begge to, for hun hadde grillvotter på, og han hadde det blikket hun var så glad i, det ertende blikket som hun aldri kunne motstå. Nå drev han henne innover i stua. Forbi spisebordet og bortover mot sofaen.

- Karsten, hvisket hun. Men det var bare en svak protest. Hun følte seg som en deig mellom hendene hans, hun følte seg knadd og kjevlet og prikket.

- Lily, hvisket han, og hermet tonefallet hennes.

De falt over ende i sofaen.

Fra barnet under treet hørtes ikke en lyd. Etterpå spiste de i taushet.

Han sa ingen ting om maten, eller om bordet, at det var vakkert dekket, men han kikket stadig bort på henne med anerkjennelse i blikket. Lily, sa øynene, hva du kan. Han hadde grønne øyne, de var store og klare. Hun forsøkte å ikke spise for mye, selv om paien smakte godt, for hun var slank, og det ville hun fortsette å være. Karsten var også slank. Lårene hans var harde som fjell. Han hadde en tykk manke av brunt hår, alltid litt for langt i nakken, da så han rampete ut, og det tente hun på. Hun hadde vanskelig for å tro at han noen gang ville ese ut og miste fasongen, og siden håret, slik mange menn gjorde når de nærmet seg førti. Hun så at det skjedde med andre, men det vedkom ikke dem. Ingen ting kunne bite på det de hadde sammen, hverken tyngdekraft eller tidens tann.

- Rydder du av bordet? ba hun, da de var mette. Så henter jeg Margrete.

Han begynte straks å samle sammen tallerkener og glass.

Han var rask og litt brå i bevegelsene, porselenet klirret mellom hendene hans, og hun holdt pusten, for serviset var arvegods etter Margretes franske oldemor. Selv gikk hun ut i entréen for å ta på seg sko. Hun slo døra opp og kjente varmen fra sola, sammen med en mild bris, og alle luktene fra gress og skog. Så rundet hun hushjørnet og gikk mot lønnetreet.

En fryktelig følelse rammet henne som et slag.

Hun hadde stengt den lille ute fra bevisstheten.

Hun gikk fortere, nå, for å gjøre det godt igjen. Det var noe rart med vogna, syntes hun, den sto på samme sted som hun hadde satt den, tett inntil stammen på lønnetreet, men teppet var bare en krøllete tull. Men så har vel ungen sparket det av seg, det er jo så mye bevegelse i et sånt lite vesen, tenkte hun, mens hun kjempet mot redselen. For nå så hun blodet. Da hun rev teppet av, ble hun kald av skrekk. Barnet var gjennomtrukket av blod. Lily gikk over ende i gresset. Hun ble liggende og kave på bakken, ute av stand til å reise seg. Hun ville kaste opp, hun kjente noe surt trenge opp gjennom halsen, og hun ga fra seg et fryktelig skrik.

Karsten kom settende rundt hjørnet. Han så henne ligge der og kave på bakken, og han så blodet, det var sleipt og nesten svart på farge. Han var framme på fire skritt, rev barnet opp og holdt det inn mot brystet, ropte til henne at hun skulle kjøre ut bilen.

- Fort, Lily, skrek han, fort!

Hun stønnet til svar. Han ropte høyere. Han brølte som et vilt dyr, og brølet fikk henne endelig til å handle. Hun kom seg opp og løp til garasjen, kom på at hun trengte nøklene, fortsatte inn i huset og fant dem på en krok i entréen. Så var hun på plass ved rattet. Hun rygget ut, Karsten rev døra opp og satte seg inn med Margrete i armene. Han fomlet rundt på kroppen hennes, lette under tøyet.

- Jeg tror hun blør fra munnen, gispet han. Jeg finner ikke utav det, jeg greier ikke å stoppe det! Kan du ikke kjøre fortere! Kjør fortere, Lily!

Etterpå kunne ingen av dem gjøre rede for den tiden det tok dem å kjøre til Sentralsykehuset. Karsten hadde noen vage minner fra da han løp gjennom resepsjonen og dyttet glassdører opp. En vill ferd gjennom korridorene med det blødende barnet i armene, på jakt etter hjelp. Lily husket ingen ting. Kloden dreiet rundt med en slik hastighet at hun ble svimmel. Hun løp etter Karsten gjennom korridorene, hun løp som en hare fra jegeren, når den vet at alt er slutt.

Endelig ble de stanset av to pleiere. Den ene rev Margrete til seg og forsvant gjennom en dør.

- Bare bli her! ropte hun.

Det var en kommando.

Så var hun vekk.

Døra hadde ruter av ruglete glass som man ikke kunne se igjennom. Her, i enden av korridoren, fantes en liten sittegruppe, og de satte seg i hver sin stol. Det var ingen ting å si. Etter noen minutter gikk Karsten til vannkjøleren under vinduet. Han rev et pappkrus fra holderen, fylte det og holdt det fram for Lily. Hun veivet kruset ut av hånda hans med et skrik.

- Det var jo lyd i henne, forsøkte han. Du hørte vel det. Hun pustet, Lily, jeg er helt sikker.

Han gikk en runde på gulvet.

- De er nødt til å stoppe det! ropte han. Hun får vel en blodoverføring. Og vi var fort framme.

Lily svarte ikke. En gutt med den ene armen i fatle drev opp og ned i korridoren et stykke lenger nede. Han var tydeligvis nysgjerrig på dramatikken som utspilte seg bare noen meter unna, og han stirret uhemmet på dem.

- Hvorfor kommer de ikke, hvisket Lily. Hva holder de på med?

Hun var inne i en trommel.

Den roterte med voldsom fart. Dette var ikke livet, og det var ikke døden. Siden skulle de begge referere til disse minuttene som et rent helvete. Et helvete som brått tok slutt, da en sykepleier kom gående gjennom glassdøra med Margrete på armen. Hun var pakket inn i et hvitt teppe. Til sin forundring så Karsten at hun fektet med hendene.

- Hun er helt uskadd, sa pleieren.

Karsten tok henne imot. Kjente den vesle kroppen i armene, den var helt varm.

Han ga seg til å vikle opp teppet med nervøse hender. Margrete hadde en papirbleie på, ellers var hun naken inne i pleddet.

- Hun er helt uskadd, gjentok pleieren. Det var ikke hennes blod. Vi har ringt politiet.

*

Karsten og Lily Sundelin ble fulgt til et annet rom der de kunne vente uforstyrret. Lily ville hjem. Hun hadde ikke lyst til å snakke med noen, hun ville tilbake til huset og inn på soverommet, hun ville rygge inn i en krok. Hun ville sitte i dobbeltsenga sammen med mannen og barnet, og hun ville aldri ut derfra igjen. Barnet skulle aldri mer ligge i vogna under lønnetreet, aldri mer sove uten tilsyn. Aldri stenges ute fra tankene hennes.

Men de måtte vente.

- Hva skal vi si? spurte hun engstelig. Jeg blir så nervøs.

Karsten Sundelin så uforstående på sin kone. I motsetning til Lily, som var full av frykt, følte han først og fremst et nærmest hvitglødende raseri. Det han hadde hatt av vennlighet og forståelse for andre mennesker, rant vekk, og etterlot ham andpusten og kokende varm. Han hadde heller aldri hatt noe særlig til overs for politiet, selv om han aldri hadde hatt noe med dem å gjøre. I hans bevissthet var de plumpe og enkle mennesker som trampet omkring i svarte snørestøvler og idiotiske kapser på hodet. De minnet ham om bredbeinte håndverkere med en masse verktøy skranglende i beltet. De var unge og ustuderte mennesker som visste lite om livets nyanser. Detaljene, tenkte Karsten Sundelin. Det som gjør denne forbrytelsen mot Margrete og mot oss til noe svært alvorlig. De vil ikke skjønne det. De vil se på det som rampestreker. Og hvis det er en tenåringsfaen som har vært på ferde, så slipper han unna med en advarsel, for han har vel ikke hatt det så godt i livet, stakkar liten. Men jeg skal nok si dem noen sannheter, tenkte han, og slurpet i seg den beske kaffen som pleieren hadde servert ham.

Lily klemte barnet inntil seg med en inderlighet som gjorde henne skjelven. Hun studerte bildene på veggen. Et av noen pastellfargede vannliljer som fløt i en dam, et annet av den norske fjellheimen med blåne bak blåne. På et bord lå flere magasiner om helse. De handlet om hva man måtte unngå, om hva man burde spise og drikke, eller ikke spise og drikke, og hvordan man skulle leve.

Hvis man ville leve lenge.

Karsten gikk noen runder på gulvet, han var svært utålmodig, nesten som en tirret okse. Politihuset lå noen minutter unna, men det var selvsagt en treghet i systemet som gjorde at det varte og rakk.

- De må vel skrive en rapport først, sa han, med trett sarkasme i stemmen. Han sto bredbent foran Lily med armene i hoftefest.

- Den skriver de vel etterpå, mente Lily.

Hun strøk barnet over kinnet. Margrete sov tungt etter alt rabalderet.

To menn kom endelig gående nedover korridoren. Ingen av dem bar uniform. Den ene var lang og grå, og antagelig i slutten av femtiårene, den andre var yngre og krøllet. De presenterte seg som Sejer og Skarre. Sejer kikket ned på det sovende barnet. Så smilte han til Lily.

- Hvordan går det med dere? spurte han.

- Hun skal ikke sove i hagen mer, sa Lily.

Sejer nikket. - Det forstår jeg, sa han. Sånne ting finner dere sikkert ut av.

Skarre hentet ut en notatblokk fra lomma og fant seg en stol. Han virket både ung og kvikk og ivrig, tenkte Lily, liksom på hugget.

- Vi må spørre og grave litt, sa han.

- Ja, sa Karsten Sundelin, det håper jeg da inderlig. For de som står bak dette her skal få svi. Om jeg så må sørge for det personlig.

Uttalelsen fikk Skarre til å kikke opp, og den eldre overbetjenten hevet et bryn. Karsten Sundelin var høy og velbygd med kraftige never, og temperamentet hans var synlig i blikket, og i den dirrende stemmen. Den unge mora satt krummet sammen i stolen og hadde lukket seg for verden. På ett sekund hadde Skarre kartlagt maktforholdet mellom dem. Rå kraft stillet opp mot kvinnelig sårbarhet.

- Har du vært gift før? spurte han vennlig, og så på Lily Sundelin.

Hun så forbauset på ham. Så ristet hun på hodet.

- Kjæreste. Samboer?

Nå ble hun en anelse brydd.

- Jeg har da hatt kjærester, innrømmet hun, men jeg har også dømmekraft.

Det har du sikkert, tenkte Skarre, men det finnes overraskelser i livet.

- Og du? sa han, henvendt til mannen. Kan det finnes noe i tidligere forhold? Jeg tenker på sånne ting som sjalusi. Eller hevnlyst.

- Jeg har vært gift, sa Karsten avmålt.

- Ja vel.

Skarre gjorde et notat. Så kikket han opp igjen med et blått blikk.

- Skiltes dere som venner?

- Hun døde fra meg, svarte han. Det var kreft.

Skarre tok opplysningen med fatning. Han var oppe i krøllene og laget litt ugreie der, med den ene hånda.

- Har noen av dere vært i konflikt med noen? spurte han. Nylig, eller lenger tilbake?

Karsten Sundelin stilte seg opp mot veggen. Som om han tviholdt på et overtak. I likhet med overbetjent Sejer, var han imponerende høy, og bred over skuldrene. Han så ned på de to han hadde ansvaret for, Lily og Margrete, og noe steg i kroppen på ham, noe han aldri hadde kjent. Han likte smaken av det, han likte rusen. Det er vel en drittunge, tenkte han. Bare vent til jeg får ham mellom hendene.

- Vi legger oss aldri ut med noen, sa han høyt.

Noen kommer raskt til kokepunktet, tenkte Skarre.

Sejer hentet en stol, skjøv den over gulvet og satte seg ved siden av Lily. Han virket vennlig, og Lily likte ham godt. Han var solid, og han var selvsikker, men ikke på ufordragelig vis, bare på en betryggende måte, som sa at dette skal jeg ta meg av.

- Hvor bor dere? spurte han.

- På Bjerketun, svarte hun. På byggefeltet der.

- Hvor godt kjenner dere naboene?

- Vi kjenner dem godt, sa hun. Vi snakker med dem hver eneste dag. Vi kjenner ungene også, de leker i veien. De store triller Margrete i vogna. Fram og tilbake på veien foran huset. Så jeg kan se dem fra vinduet.

Sejer nikket. Han løftet hånda, bøyde seg over Margrete og strøk kinnet hennes med en finger.

- En sånn en hadde jeg også, sa han, med et eget blikk på Lily. Det er mange år siden nå, for de vokser jo opp. Men du må ikke tro et sekund at jeg har glemt hvordan det var.

Lily fikk tårer i øynene. Hun likte den dype stemmen hans, alvoret, og forståelsen. Hun kom på at politiet var mennesker de også, at de hadde et liv med sorg og fortvilelse som alle andre. At de ble rammet av ting, og at de måtte delta, der andre vek unna i forferdelse.

- Når du kommer hjem, sa Sejer, så vil jeg at du skriver alt sammen ned. I kveld, når vesla sover og dere har falt til ro. Sett deg ned og noter alt du kommer på. Fra denne dagen. Fra du sto opp, hva du tenkte og gjorde. Om noen kjørte forbi på veien, om noen ringte, noen som la på idet du svarte. Om du fikk noe i posten, eller om noen spaserte sakte forbi huset ditt. Om du, på en eller annen måte har følt deg iakttatt. Om du kommer på noe fra langt tilbake, en krangel, eller et sammenstøt. Skriv det ned. Vi kommer hjem til dere, for vi må undersøke baksiden av huset. Vedkommende kan ha etterlatt seg noe, og i så fall må vi finne det med én gang.

Han reiste seg, og det samme gjorde Skarre.

- Hva heter den lille? spurte han.

- Margrete, sa Lily. Margrete Sundelin.

Sejer så på de to. Lily under vannliljene, Karsten under blånene. Den lille bylten i bleie.

- Dette tar vi svært alvorlig, sa han, for dette anslaget er stygt. Men la meg få komme med en påminnelse: Margrete vet ingen ting om det.

*

Senere samme dag, da Sejer og Skarre var tilbake på Kammeret, gikk de straks i gang med å danne seg et bilde av forbrytelsen. For selvsagt var det en forbrytelse, og noe langt mer enn en nådeløs spøk. Det var frekt, utspekulert og ondsinnet, og det lignet ikke på noe de før hadde sett. Ryktet om den vesle babyen som var funnet badende i blod, spredte seg som ild i korridorene. Og nådde til slutt inn til avdelingssjef Holthemann. Han kom trampende inn på Sejers kontor med stokken i høyre hånd, og han dunket hissig i gulvet for å demonstrere sin avsky. Hvorfor han var begynt å gå med stokk var et mysterium for alle på politihuset. En vennlig sjel hadde en gang spurt ham om dette var en situasjon som ville vedvare. Altså, om han trengte den stokken for resten av livet. Jeg skal drasse på denne stokken så lenge det er nødvendig, hadde han brummet, og er det sånn at jeg trenger støtte for resten av livet, så er vel det en hederlig sak.

- Men hva er nå dette med den ungen, klaget han. Kan ikke folk rappe en bil eller rane en bank. Sånt kan man jo forstå. Hva med foreldrene, spurte han så. Er de ressurssterke mennesker, eller kommer vi til å få dem på døra i tide og utide?

- Faren er sterk og indignert og rasende, sa Sejer. Mora er skvetten som et rådyr. - Det er vel noen de kjenner, sa Holthemann og dunket med stokken. Det er så mye drass mellom menneskene. Mobbing og annen elendighet. Terror og forbigåelser. Kanskje dere finner noe i fortiden. Noe de har glemt, eller noe de ikke har forstått betydningen av.

Han trakk ut en stol som skrapte over gulvet. Så falt han tungt ned på den. Han hadde nå tross alt sansen for dramatikk, den godeste avdelingssjefen, han var absolutt på rett plass. Oppfinnsomhet var alltid artig. Og den ungen i barnevogna var så absolutt noe å snakke om i lang tid.

- Har du noe å drikke i det kjøleskapet, spurte han, og pekte med stokken.

Sejer hentet ut en flaske Farris. Skarre var kjapt av sted for å printe ut et kart som han hengte opp på en tavle. Han gjorde noen markeringer med en tusj. De hadde selv vært og sett på Sundelins hus, og de hadde merket seg en del detaljer. Bjerketun var et byggefelt fra begynnelsen av nittiårene, med pene, velholdte hus. De fleste hadde hage og dobbel garasje, og en romslig veranda på fremsiden. Feltet lå fire kilometer fra Bjerkås sentrum, og besto av seksti hus, der noen av dem som lå i innerste rekke mot skogen hadde fått et tilbygg. Lily og Karsten Sundelin hadde ikke bygget på sitt hus, de ville beholde den åpne plassen på baksiden. Der hadde de tenkt at Margrete skulle leke når hun vokste til. Kanskje plaske i et basseng eller hoppe på en trampoline. Ligge på et pledd og lese. Bak Sundelins hus lå et tett skogholt, og på den andre siden av skogholtet lå et annet og større byggefelt som het Askelandsfeltet. Det besto av syttifire hus. Dette feltet var eldre, husene var satt opp på sekstitallet, og de minnet om svære, falmede rugekasser. Kommunen disponerte en tredjedel av dem til sosialklienter, og dette hadde ført til et uunngåelig, økende forfall.

Sejer studerte kartet. Han lot pekefingeren følge riksveien fra Bjerkås, der det bodde cirka fem tusen mennesker, derfra over til Bjerketun, og videre fra Bjerketun til Askeland.

- Så innlysende det ville være om han kom herfra, sa han, og pekte på Askelandsfeltet. Han kan ha fulgt en sti gjennom skogholtet. Og under jakka har han hatt en beholder med blod. En flaske, eller en pose, jeg vet ikke hva han har funnet på eller hvor han har fått det fra. Kanskje han har stått bak et tre og holdt øye med vogna. Etterpå har han løpt tilbake gjennom skogen. Laboratoriet finner vel ut av det blodet, det får man kjøpt på slakterier, eller hva? I så fall har vi antagelig å gjøre med en voksen, en som kan dokumentere hva det skal brukes til. La oss håpe han ikke har ofret noe levende for å sette planen ut i livet. En hund, eller en katt. Eller, hva tror du?

Skarre sto i dype tanker og studerte kartet. De som kjente ham godt visste at faren hans hadde vært prest, og at Skarres oppdragelse hadde vært i tråd med dette. Rettferdig, solid og ytterst krevende. Han hadde likevel beholdt en gutteaktig lekenhet som tiltalte alle, og spesielt damene. Skarre var ikke gift, og han hadde ikke barn, i hvert fall ikke som han visste om. Men han hadde sett Margrete Sundelin med de runde kinnene på nært hold. Han hadde sett hvordan hun sprellet i moras fang, som en nytrukket torsk.

Han hadde kjent lukten av melk og såpe.

- Dette er nøye planlagt, sa han. Han har holdt huset under oppsikt, kanskje gjennom lang tid, og han har merket seg rutinene. Han visste når på dagen Margrete lå og sov, og kanskje han har visst hvor lenge. Kanskje han skjulte seg bak et tre da Lily kom ut av huset, og kanskje det var et kick å se reaksjonen hennes. Vet du hva? sa Skarre iltert, til overbetjenten. Dette er ondskapsfullt som bare satan. Jeg har nesten ikke ord.

Sejer, som selv hadde barn og barnebarn, var helt enig.

- Holthemann. Du har kanskje rett, sa han, henvendt til avdelingssjefen. Ekteparet Sundelin kan ha tråkket noen på tærne uten å vite om det. De er hyggelige og ordentlige mennesker, men alle gjør noen feil. Karsten Sundelin er sta og steil, det så jeg med én gang. Men det kan også være at vi har å gjøre med en sinnsforvirret person. En kvinne som har mistet et barn under dramatiske omstendigheter. Eller noe sånt. Som har sett Lily Sundelin på tur med Margrete. Du vet, babylykke. Det kan være en vanskjøttet sjel som reiser seg for å ta hevn, og som gjør det på helt vilkårlig vis. Den som er blitt pint og plaget, vil gjerne pine og plage andre. Det er en forbannet, men svært velkjent psykologi. Andres lykke kan være svært tung å bære.

- Ja vel, sa Skarre. Hevn. Eller sjalusi. Markeringsbehov. Eller sinnssykdom. Eller bare god, gammeldags faenskap.

- Han er i hvert fall metodisk, sa Sejer. Han handler ikke på impuls, han setter i scene. Og hvilken scene, du! Jeg har aldri sett på maken.

Avdelingssjefen hadde sittet i ro og lyttet.

- Finn ut av det! formante han.

Så takket han for seg og forsvant ut på gangen. De hørte stokken hans dunke nedover korridoren, en vemodig fremtoning som snart skulle ut i pensjon.

Skarre rev seg løs fra kartet. Han vred korken av en termokanne med kaffe, skjenket seg et fullt krus og drakk noen grådige slurker. Så gikk han til vinduet og kikket ned på plassen foran politihuset. En gruppe mennesker hadde samlet seg ved hovedinngangen, og de summet som veps.

- Pressen venter, rapporterte han. Dette er lekre greier for avisene. Hva skal du si til dem?

Sejer tenkte etter.

- At vi holder alle muligheter åpne. Og akkurat som den skyldige, skal vi være metodiske. Jeg håper å slippe unna med en tre-fire setninger, la han til, så bukker jeg høflig og går inn igjen. I dag er det på sin plass å være litt gjerrig. Ellers kommer det helt ut av proporsjoner.

- De kommer til å spørre om vi venter flere anslag, sa Skarre. Av den samme sorten. Hva skal du svare på det?

- Ingen kommentarer, svarte Sejer.

- Og hva vil du si her inne, spurte Skarre. Sånn mellom oss to? Jeg mener, hvem har vært på ferde, og hva feiler det ham?

- Jeg burde kanskje holde kjeft, svarte Sejer. Skal jeg sitte her og spekulere? Det har da ingen ting for seg.

- Jeg setter meg ikke fast i noen forestillinger, selv om du tar i bruk det du har av erfaring, sa Skarre. Og intuisjon. Og menneskekunnskap, som du har så mye av, for det sier alle. Du har ham vel på kornet allerede, kjenner jeg deg rett. Jeg er bare nysgjerrig. Jeg har jo noen tanker jeg også, om hvem dette er. Hva dette er.

Han løftet hendene i været.

- Jeg skriver ingen ting ned, smilte han.

- Det er en mann, sa Sejer.

Han falt ned på en stol.

- Hvorfor er det en mann? spurte Skarre.

- Sannsynlighetsovervekt, svarte Sejer.

Han trakk skjorteermet opp og klødde seg på den høyre albuen. Han hadde psoriasis, og den flammet opp når han ble engasjert, eller når det var svært varmt, som nå. Sensommeren var het.

- All sannsynlighet taler for følgende fakta, fortsatte Sejer. Han er en mann mellom sytten og seksti. Han er et vanskjøttet og oversett menneske. Han er innesluttet og sky, men han kan ha gjort seg bemerket ved noen få anledninger allerede, på klønete vis. Han har forsøkt å sette seg i respekt, uten å lykkes. Han er kreativ, bitter og forurettet. Han har en enkel form for arbeid med relativt lav inntekt, eller han er ledig, og kanskje trygdet. Han har ingen nære venner. Han er både intelligent og intuitiv, men emosjonelt sett svært umoden. Han drikker ikke, og han bruker ikke stoff. Han er ikke særlig opptatt av jenter. Han bor spartansk, på en hybel eller i en liten leilighet, eller han bor hos mor. Og det kan hende han har et dyr i bur.

- Hva for noe? sa Skarre vantro. Et dyr i bur?

- Ja, det siste der var en spøk, smilte Sejer. Det regner jeg med at du forsto. Men jeg tenkte meg en rotte eller noe sånt. Ja, du ba meg altså om å bruke det jeg hadde til rådighet, forsvarte han seg. Derfor tok jeg i bruk fantasien.

Han gikk til vinduet og kikket ut på forsamlingen av pressefolk, som hadde stimlet sammen foran inngangen.

- De ser grådige ut, sa han. Skal vi kaste ut noen tørre skorper?

Skarre kom opp ved siden av ham. Også han kikket ut på gruppen av journalister, som føk omkring med svære lodne mikrofoner. Han måtte tenke på en gruppe småunger, som alle hadde fått utdelt hver sin gigantiske kjærlighet på pinne.

- Ikke rart at de kommer, sa han. Denne saken har jo alt. Dramatikk. Originalitet. Og forbløffelse.

- Kanskje vi gjør alt feil, sa Sejer. Kanskje samfunnet forholder seg helt idiotisk i møte med kriminaliteten. Avisene slår dette voldsomt opp, og han som står bak, han får alle de tingene han er ute etter. Kanskje vi burde tie i hjel hele historien. Tie alle kriminelle til taushet.

- Men hva gjør han hvis han blir ignorert? spurte Skarre. Det er jo også et hensyn vi må ta. Han blir farligere, og enda sintere. Hvis det er sånn at han vil markere seg, og ikke får noen reaksjon? Jeg synes det er noe eksplosivt med alt sammen. Vi snakker om en liten baby. En såpe- og melkduftende liten sukkerklump på sju-åtte kilo.

- Du kan ha rett, sa Sejer. Han trenger et publikum. Men det er viktig at vi prøver å være balanserte. Jeg presenterer ham som et menneske med følelser, så han føler seg forstått. Ikke sant? Denne her skal vi ikke tråkke på tærne.

Overbetjenten vendte ryggen til vinduet og satte seg et øyeblikk ved skrivebordet sitt. Han var en sky mann, og det fristet ham ikke å gå ut på den åpne plassen, til sola og varmen og nysgjerrigheten fra glupske, sensasjonslystne pressefolk. Men det heftet ved hans stilling som overbetjent å være Kammerets ansikt utad. Informere og rapportere, på sitt sindige vis.

- Hva tenker du på? spurte Skarre, med lav og litt fortrolig stemme.

- Akkurat nå tenkte jeg faktisk på barnebarnet mitt, innrømmet Sejer. Du vet, Matteus. Han går på Operaens ballettskole. Og de har nettopp fått beskjed om at en av elevene skal få gjøre en gjesteopptreden på hovedscenen. Til våren, i april.

- Så han må prøvedanse? sa Skarre.

- Riktig, svarte Sejer. Den tiende oktober må han prøvedanse for rollen som Sigfried. Ja, det er visst fra Svanesjøen.

- Prinsen, kommenterte Skarre.

- Ja, svarte Sejer. Det er mye som står på spill. Han er helt oppsatt på å skaffe seg den rollen. Men det er jo mange som er gode.

Han stirret ned på skriveunderlaget på bordet, som var et verdenskart. Hans dattersønn på atten var adoptert fra Somalia, og nå satte han fingeren på dette landet, som var gjengitt i gult. Matteus var fire da han kom til Norge. Nå var han en lovende danser ved Operaens ballettskole, med imponerende fysikk og steinharde, kaffefargete muskler.

- Men vil de velge en svart prins tror du? sa han med ett, og var en anelse bekymret. Det er liksom enkelte roller som aldri kommer i svart utgave.

- Gi meg et eksempel, ba Skarre.

- Robin Hood, svarte Sejer. Peter Pan.

- Du bekymrer deg for folks fordommer. Men det er du som har fordommer.

Sejer så unnskyldende på sin yngre kollega.

- Det er bare en årelang bekymring, sa han, som aldri slipper taket. Det har ikke alltid vært lett. Matteus har stått mye alene i skolegården, og det har vært noen tunge år. Og nå, Svanesjøen, sa han. Og så prinsen. Men det er vel mange om beinet. Den som lever får se. Nei, jeg skal ikke mase mer om dette nå.

Han gjorde seg klar til å møte pressen. Rettet seg opp og kontrollerte slipsknuten, den var stram og glatt.

- Du tenker på alle de hvite svanepikene, ertet Skarre. Med fjær og tyll. Og så er du redd for at Matteus skal skille seg ut. Men til og med svaner kommer i svart utgave, sa han.

- Nei, sier du det? sa overbetjenten.

- Ved katedralen i Palma ligger det en dam med svarte svaner i, forklarte Skarre. De er selvsagt mye flottere enn de hvite. Dessuten er de sjeldne, la han til.

Sejer gikk ut i sola, til journalistene.

Skarres innspill hadde gjort ham lettere til sinns.

Samme kveld satt han foran fjernsynet.

I en god stol ved vinduet, med en pute i ryggen.

Hunden hans, en kinesisk Shar-Pei som han kalte Frank, hadde lagt seg ved føttene hans, og hunden var som kinesere flest, verdig, utilnærmelig og tålmodig. Frank hadde bitte små lukkede ører, som gjorde at han hørte ganske dårlig, og han var kledd i en masse av grått, rynket skinn, som fikk ham til å minne om et pusseskinn. Langt inne i rynkene satt øynene, sorte og skarpe, men med et noe begrenset utsyn. Saken med babyen på Bjerketun ble behørig dekket. Det er vel noe med dramatikken, tenkte han, og frekkheten. Folk blir helt forferdet. Det er vel det han vil.

Han ble sittende lenge foran fjernsynet. Først så han seg selv i en sending på TV Norge. Deretter på Dagsrevyen klokka sju, og til slutt på Kveldsnytt klokka elleve. Han gjentok de samme ordene fra kanal til kanal.

Dette tar vi svært alvorlig.

Navnet hans, og tittelen «overbetjent» sto nede til venstre på skjermen. Det var med blandede følelser han betraktet sin egen opptreden. Han så at årene hadde satt sine spor, han var blitt gråere og mer markert og en del magrere. Kinnbeina og kjeven sto tydelig fram, de skifergrå øynene lå dypere. Han måtte uvilkårlig tenke på døden. At den vokste innenfra, og langsomt tok over alle trekkene hans.

Her kommer jeg. Dødningen.

Han bøyde seg ned og klappet Frank på hodet. Han skjøv de dystre tankene vekk. Ble sittende og tenke på barnebarnet sitt, Matteus, ballettdanseren. Drømmeaktige bilder fra Svanesjøen, som han noen ganger hadde sett på fjernsyn, flimret forbi i hans indre. De små ballettpikene med fjær på hodet i lette sprang over gulvet, den vemodige musikken. En svart Siegfried. Nå ja, tenkte han deretter. Hvis han er en god nok danser, så får han vel den rollen. Det er sånn det fungerer. Det finnes rettferdighet i verden, i hvert fall i vår del av verden, for vi har jo råd, og rettferdighet koster. Det finnes noen som får som fortjent. Noen år i fengsel, hvis de har forbrutt seg på det groveste. Eller rollen som prinsen i Svanesjøen, på Operaens hovedscene, hvis de er usedvanlig gode dansere. Det var hans barnebarn Matteus. I hvert fall var det den oppfatningen Sejer hadde, at han var usedvanlig god. Svart, sterk og eksotisk, full av dødsforakt og drivende god. Han ble sittende i stolen og hvile en god stund. Hodet bakover mot stolryggen, hendene på armlenene. Tankene kretset omkring babyen Margrete Sundelin. Noen har planlagt nøye, tenkte han, og på bare noen sekunder skapt en gruoppvekkende situasjon for foreldrene. En rystelse de måtte ha kjent i sitt innerste, som de ville huske for bestandig. Men hvorfor Margrete, hvorfor paret Sundelin?

Ved midnatt reiste han seg fra stolen og slukket alle lys. Han la TV-stua i mørke, deretter spisestua, kjøkkenet og badet. Sto en stund midt på gulvet i leiligheten og betraktet omrisset av de tunge eikemøblene. De var etter foreldrene hans. De minnet om gamle tålmodige venner som alltid hadde stått der. Noen ganger, når han sto slik alene i mørket, på gulvet i sin egen stue, kunne han leke en liten lek som ingen andre visste om. At hans kone Elise satt i den høye stolen ved vinduet, og hvisket, bare legg deg du, jeg kommer straks. Men det var lenge siden hun satt i den høye stolen. Elise døde av kreft, han ble enkemann i ung alder, og livet hans var blitt et annet enn han hadde tenkt. Det tok ham lang tid å finne et annet løp, en annen vei gjennom livet. Men det gjelder jo for så mange mennesker, tenkte han. Hunden Frank fulgte etter ham fra rom til rom. Den var langsom og sindig som overbetjenten selv, med en egen, elegant utilnærmelighet. Da hele leiligheten var mørk, tasset den inn på soverommet på litt korte bein, og la seg på sengematten. Så lå den der hele natta igjennom og voktet sin herre, med en årvåkenhet som bare kinesiske kamphunder er i besittelse av. Sejer ble stående i mørket og lytte. Han syntes han hørte en fjern dur. Det kunne være heisen, tenkte han, men det var jo så sent, og ikke mye trafikk i blokka på denne tiden, rundt midnatt. Så kom han på at Elna tvers over gangen ofte jobbet om kvelden. Hun vasket inne på Aker Brygge, og hadde lange, harde dager. Han gikk inn på soverommet, åpnet sin hvite skjorte i halsen. Nettopp da ringte det på døra. Frank var oppe på et blunk, han jóg over gulvet og ut i gangen, satte seg foran døra og pistret, inntok straks rollen som grensevakt. Sejer tenkte umiddelbart på datteren Ingrid, og på Matteus, om noe hadde hendt, noe som gjorde at de trengte ham. Men de ville ha ringt. Han nølte i et par sekunder. Men det falt ham ikke inn å la være å åpne, for noen ville ham noe, og han ville gjerne stå til tjeneste, for slik var han anlagt. Det sto ingen utenfor. Det var bare den tomme gangen med grå vegger av stein, et brannskap som inneholdt en øks, og et rekkverk av smijern. Han hørte at heisen beveget seg nedover igjen, han fulgte det oransje lyset med øynene. Da så han at noe lå på dørmatta hans. Det var en liten, grå konvolutt. Han snappet den til seg og gikk inn igjen, løp øyeblikkelig til stuevinduet, sto der og ventet. Etter cirka et minutt så han en skikkelse løpe over parkeringsplassen. Ung, tenkte han, og veldig rask. Definitivt en mann. Spinkelt bygget. Under førti, antagelig under tretti. Skikkelsen forsvant innover på gangveien og ble borte i mørket. Sejer var helt sikker på at det var den løpende mannen som hadde lagt en melding på dørmatten hans. Han gikk ut på kjøkkenet og tente lyset. Studerte konvolutten. Den var av resirkulert papir, C 5, uten navn. Han trakk kjøkkenskuffen ut, plukket opp en skarp kniv og åpnet den. Inni lå et kort med et bilde av et dyr. Et brunsvart dyr med stor busket hale. Han holdt kortet svært forsiktig, snudde det og leste på baksiden.

«Norske rovdyr. Jerv. Fotograf Gøran Jansson.»

Deretter leste han den korte meldingen.

Helvete begynner nå.

Han kikket ned på hunden Frank, den hadde fulgt ham som en skygge.

- En jerv, sa han. Det var greier.

Han slukket lyset i kjøkkenet. Hunden tasset ut på soverommet igjen og falt til ro ved siden av sengen. Sejer plasserte kortet opp mot lampen på nattbordet.

Han ble liggende våken en god stund og stirre på jerven. Ansiktet mitt på skjermen, tenkte han, i tre kanaler.

Navnet mitt nede til venstre.

Ingen sak å spore meg opp.

Jeg står i katalogen.

Omsider slukket han lyset. Han tenkte på barnet Margrete, og på alt som hadde hendt, og som kanskje skulle komme til å hende.

Helvete begynner nå.