Cille Biermann

40

Cille Biermann

40

Innhold

Forord

DEL I   TANKESPINN

1   Sikre tegn (om snikende nær-førti-opplevelser)

2   Den Store Festen (om stort festpress og små kjoler)

3   Birken (om den årlige manndomsprøven)

4   Over og ut (om alderspolitiet og leken som forsvant)

5   Tid for tale (om kunsten å si de rette ord til rett tid)

6   Litterære kriser (om å lese mellom linjene)

7   Før og nå (om hvite ark og gulnede drømmer)

DEL II   SAMTALER

8   Krisen med stor K (en psykiater og to leger om livskriser)

9   Tithonus’ førtiårsgave (en gammel greker, en idéhistoriker og en sosialantropolog om alder)

10   Konsumentenes inntogsmarsj (en trendanalytiker, en mannsforsker og en filosof om verdier)

11   Lucys gener (en aldrende dame og en biolog om historiske hormoner og gamle gener)

DEL III   ERKJENNELSER

12   Etterlysning (om de kjedelige kjensgjerninger)

13   Frk. Detektiv og 40-årsmysteriet (om en gjennomsnittlig hverdagshelt)

14   Satt på bås (om aldersghettoer og fremmedfølelse)

15   Fordelene (om lykken ved å slippe)

16   Skjønnhet (om utseende uten innsyn)

17   Sent ute (om at alt gjentar seg)

18   Innsikten (om å fortelle historien videre)

Forord

For bare en generasjon tilbake ville en førtiåring tatt det som en kompliment å bli omtalt som en moden voksenperson. I dag er det viktigere å bli omtalt som ungdommelig. Vi lever i et samfunn som i så stor grad fokuserer på og verdsetter alt som er ungt, at førtiåringer opplever det å bli eldre som en trussel. Vi må kjempe en daglig kamp hvis vi skal ha noe håp om å henge med. På arbeidsmarkedet. I klesforretningene. I skjønnhetssalongene. På de kosmetiske klinikkene. Sammen med barna våre. I forhold til den teknologiske utviklingen. Uansett graden av egeninnsats blir vi i mange henseender minnet på at vi som førtiåringer like fullt er passé. Vi kan ikke regnes for «unge» lenger, det er for sent å si vi er tredve-ognoe. Enda så unge vi føler oss. Enda så ungt vi lever. Det er ikke lenger slik at klær, gjøremål, livsstil, reisevaner, fritidsaktiviteter og musikkvalg er styrt av alder. Vi er unge lenge, fordi samfunnet forteller oss at det bør vi og kan vi, i form av livsstilsreklame, tilbud på ginseng og motereportasjer. Det er akseptert at generasjonsskillene viskes ut. Mor går med hettegenser og retrosko. Dessuten hører hun på Eminem sammen med åtteåringen sin, mens hun vagt funderer på om guttungen strengt tatt ikke burde lytte til Thorbjørn Egner-kassettene sine? Men det burde han like lite som hun burde lytte til gla’jazz. Far står på snowboard sammen med barna, og spiller playstation – like gjerne også alene. Bestemor har for lengst sluttet å bake boller. Det har hun ikke tid til, fordi hun skal reise med transsibirske med en venninne, en hun traff da hun begynte å studere etter å ha førtidspensjonert seg. Bestefar spiller golf i Portugal med vinklubben sin, når han ikke surfer på nettet. Det er ikke lenger livet før og etter de blodfortynnende pillene det er snakk om, men før og etter han fikk installert bredbånd.

Likevel; det er noe med akkurat førti år som gjør at vi stopper opp, for ikke å si bråstopper. Alderen signaliserer en slags sperregrense. Som vi riktignok gjør hva vi kan for å bryte, men som uansett påkaller en tenkepause. Den kan skyldes et enkelt regnestykke; vi kommer ikke utenom at vi har levd halve livet. Kanskje merker vi alderen rent fysisk. Eller vi tar bevisst innover oss at vi bør bli «ordentlig» voksne når vi runder førti. Livet frem til da har gått på ungdommelige skinner, vi har i grunnen ikke trengt å tenke over alderen siden konfirmasjonen, da grandonkel Gustav og grandtante Gørli krevde å skåle i rødvin fordi vi nå var blitt «voksne». Vi har vært unge så lenge, også etter at vi sluttet å være ungdom. Selv om vi begynte på voksenlivet – for mange startet det da vi selv fikk barn, da var det i det minste noen bjeller som ringte og minnet oss på at vi burde begynne å tenke på det – så er det ikke sikkert at vi følte oss som voksne. Ikke før vi ble førti.

40 er en bok om å bli eldre, om den såkalte «førtiårskrisen», om fokuset på ungdommelighet, om samfunnets forventninger og krav, om verdier og valg. I arbeidet med boken har jeg hatt samtaler med Finn Skårderud, Ken Purvis, Åsa Rytter-Evensen, Trond Berg Eriksen, Thomas Hylland Eriksen, Ola Gaute Aas Askheim, Jørgen Lorentzen, Inga Bostad og Dag O. Hessen. Fra hvert sitt faglige ståsted beskriver de dagens førtiåringer både historisk og kulturelt, biologisk og psykologisk.

Selv kan jeg ikke påberope meg å være ekspert på annet enn å ha rundet de førti. Det har jeg et alvorlig forhold til. I tillegg til et humoristisk.

Juni 2003
Cille Biermann

DEL I

Tankespinn