Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

1

Teppefall

Bak masken

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

1

Teppefall

Bak masken

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

«Ha det bra, skatt! Vi kommer til å savne deg fryktelig.»

Moren trakk Andrea inntil seg for sikkert tredje gang og ga henne en lang klem. Morens kinn var vått av tårer. Selv om det var trist å ta farvel med foreldrene, kjentes det som om brystet hennes skulle eksplodere av glede. Hun skulle dra! Det kriblet sånn i magen at hun nesten ikke klarte å stå stille. Faren, som hadde plassert bagasjen hennes på hyllene innenfor togdøren, kom ut på perrongen igjen. Han slo ut med armene og klemte henne så hardt at det nesten gjorde vondt.

«Dea-min …»

Skjegget hans stakk mot kinnet hennes. Han strøk henne over det lyse, uregjerlige håret. Hun fikk en liten klump i halsen som hun fort svelget unna. Så snart faren slapp henne, var moren der igjen og kysset henne på begge kinn. Konduktøren sendte dem et strengt blikk. Alle de andre passasjerene hadde for lengst kommet seg om bord i toget. Hun måtte vri seg løs fra morens grep.

«Mamma, toget skal gå nå.»

«Ja ja, kom deg av gårde.»

Hun sukket. Moren hadde igjen dette vemodige blikket. Blikket som sa at deres eneste datter hadde sviktet dem. Helt til siste slutt prøvde moren å få henne til å skifte mening. Hun bet tennene sammen.

«Jeg kommer ikke til å ombestemme meg,» sa hun.

Faren kremtet, som for å løsne litt på stemningen. «God tur,» sa han og klappet henne på ryggen idet hun satte foten på trinnet.

Hun følte seg nesten andektig idet hun gikk inn i toget som skulle føre henne ikke bare til et nytt sted, men til en ny epoke i livet. Det var nå det begynte.

Moren og faren ble stående igjen på perrongen. Det vakre, røde håret til moren flagret i den friske vinden. Så små de så ut der de sto. Så alene. Noe stakk inne i magen hennes. Det kom tilbake til henne, øyeblikket da hun hadde fortalt dem om valget sitt. Hun kunne ikke gå på akkord med seg selv hele livet, bare for å tekkes foreldrene. Hun ville ikke overta familiebedriften. Hun forsøkte å trøste seg med at de hadde Kim. Kusinen hennes brant virkelig for det å drive business, å kjøpe og selge for å tjene mest mulig penger. Andrea gjorde ikke det. Men for foreldrene holdt det ikke. Kim var ikke datteren deres. Hun var ikke arvingen. Allerede da Andrea ble født, hadde fremtiden vært staket ut for henne. Ferdig planlagt. Lenge hadde hun vært den pliktoppfyllende datteren de hadde ønsket seg. Fordi hun visste hvor mye det betydde for foreldrene, hadde hun forsøkt, virkelig forsøkt å høre etter, å interessere seg for alt det faren hadde villet lære henne. Om markedet, om hvordan man kunne forutsi om et kjøp ville bli lønnsomt eller ikke. Men hun klarte ikke å se spenningen i kjøp, salg og utleie av eiendommer. Hun klarte ikke å se verdien utover kroner og øre. Det ga henne ingenting. Og det var ikke, som moren hennes antydet, bare fordi hun var ung og ikke visste hva som var bra for henne. Hun var snart 21 år, og hele livet hadde de forventet at hun skulle gå i deres fotspor. Overta de utallige eiendommene som hadde vært kjøpt opp, utleid og solgt igjen av morens familie gjennom tre generasjoner. Det var på grunn av bedriften at faren hadde valgt å ta morens navn, Verner, da de giftet seg.

Moren tålte ikke tanken på at hennes datter skulle gjøre de samme feilene som hun selv hadde gjort. Men situasjonen til Andrea var helt annerledes. Moren hadde satset på en skuespillerkarriere etter at hun hadde fått Andrea, og turné virksomheten hadde ført til at hun nesten aldri var hjemme. Andreas barndomsminner var bilder av faren som leste for henne, som sang for henne, som tok henne med på fjellet for å fiske etter ørret. Når moren endelig kom hjem, hadde det vært som en fest, et fyrverkeri som inntok hjemmet deres. Hun sprudlet og lekte, ga henne gaver og fine kjoler. Men så hadde moren reist igjen. Hun husket savnet, hvor stor plass det hadde tatt i livet hennes da hun var barn. Faren jobbet også mye, og ofte hadde hun ønsket at hun hadde en bror eller en søster som kunne holde henne med selskap. I stedet hadde hun lekt alene. Hun hadde drømt seg bort i historier og eventyr, vært røver og prinsesse, alv og heks.

Når det gjaldt avgjørelsen hennes, hadde ikke faren kritisert henne på samme måte som moren. Men hun hadde sett det i blikket hans, hvor vondt han syntes det var at hun, pappas jente, vendte ryggen til alt han hadde bygget opp.

Hun vinket fra vinduet til hun ikke kunne se dem mer. Farvel, Bodø, tenkte hun og lurte på om hun noen gang ville bo der igjen. Snart forsvant også den rødbrune stasjonen bak en sving. Den jevne, rolige duren fra toget, skurringen fra høyttalerne da konduktøren ønsket dem velkommen, bygningene som drev forbi utenfor togvinduet. Alle lydene, alle inntrykkene sang om at verden ventet på henne.

Tidligere på dagen hadde hun vært innom farmoren sin for å ta farvel. Farmoren hadde alltid hatt en viktig plass i livet hennes, og det var tungt å forlate henne nå som hun begynte å bli så gammel. Opprinnelig var farmoren fra Tromsø, men da mannen hennes døde, hadde hun flyttet til Bodø for å være nær sønnen sin. Andrea likte ikke tanken på å måtte bo langt unna henne. Hun visste at farmoren ville savne henne også. Der foreldrene hadde forsøkt å komme mellom henne og drømmen hennes, hadde farmoren hele tiden støttet henne. «Du skal ikke føle deg ille til mote,» hadde hun sagt da Andrea for tredje gang hadde gitt henne en avskjedsklem. «Du er heldig som har muligheten til å gjøre det du virkelig vil. Hvis du skusler den bort, får du med meg å bestille. Det kan jeg love deg blir mye verre enn Roger og Gunhild til sammen.»

Så hadde hun ledd hjertelig, og latteren hadde hørtes så ung og frisk ut, som om den kom fra en ung jente som hun fremdeles bar inne i seg. Hun hadde dyttet henne lett i ryggen. «Kom deg av gårde nå. Du må ikke komme for sent.»

Men Andrea hadde sett at det glinset i noe vått og blankt i øyekroken hennes.

Hun strøk hendene over det grove stoffet i skjørtet. Børstet bort et nesten usynlig støvkorn. Sammen med moren hadde hun vært ute og handlet klær en uke i forveien. De hadde trålt butikkene i glasshuset og på City Nord. Moren hadde insistert på å betale, og Andrea hadde endt opp med nesten ny garderobe. Hun følte seg voksen i det mørke, smale skjørtet. Det rakk henne så vidt til knærne. Hun hadde de svarte støvlettene på, og den mørkegrå, innsvingede jakken i et grovt, småmønstret ullstoff. For å friske opp med litt farger hadde hun også kjøpt et tynt turkist sjal, som moren mente framhevet øyenfargen hennes. Men selv om hun følte seg fin i de nye klærne, hadde hun sett fremmed ut da hun så seg i speilet. Hoftene hennes var smale, og figuren nokså vever, men likevel syntes hun at hun så ut som en dame.

Det eneste som brøt med den fine stilen, var det lange, uregjerlige håret, som hun alltid lot henge fritt over skuldrene. Det var rett og slett umulig å få orden på det.

De passerte Mørkved, og selv om Andrea visste at hun ikke kunne se huset fra togvinduet, strakte hun hals mot bakketoppene der hun hadde vokst opp og bodd nesten hele livet. Det var kjøkkenet hun kom til å savne mest. Det luktet så godt på kjøkkenet hjemme. Moren var en dyktig kokk, og nydelige dufter av krydder og fersk gjærbakst satt alltid i veggene. Mens moren lagde mat, elsket hun å sitte og se ut av kjøkkenvinduet mot de spisse fjellene på den andre siden av fjorden. Himmelen og havet som rammet inn Børrvasstindene, ga fjellene et nytt ansikt hver dag. Av og til var de svarte og ruvende kjemper som voktet over skogene og fjorden. Noen ganger, når sola skinte om vinteren, lyste de som hvite eventyrslott mot den klare himmelen.

Men nå skulle hun lage sin egen mat.

«Min datter skal ikke leve på spagetti og posesupper,» hadde Gunhild Verner sagt gjentatte ganger. Hun hadde gått nokså systematisk til verks da hun lærte bort sine kjøkkenkunster. Alt fra hjemmebakt brød og norsk husmannskost til de nydeligste franske terter og sauser. Andrea gledet seg til å praktisere kokekunstene i sitt første egne hjem.

Hun hadde allerede skaffet seg et sted å bo. Et rom i et kollektiv på et sted som het Kampen i Oslo. Der skulle hun dele kjøkken og bad med en jente på hennes egen alder. Hun lukket øynene. Så for seg alt hun hadde i vente, alt hun ville oppleve. Det yrende livet og mangfoldet i en stor by.

Hun åpnet øynene da toget stanset på Fauske. Noen gikk av, andre kom på. En dame som bar en liten, svart hund i et bur kom og satte seg ned. Ved siden av henne satt en høy gutt med en stor ryggsekk og lange rastafletter. Skulle han også flytte hjemmefra? Eller var han kanskje bare på ferie?

«Unnskyld, er det ledig her?» En mann med briller og allværsjakke nikket mot setet ved siden av henne.

«Ja visst,» Andrea smilte og flyttet jakken hun hadde lagt fra seg på setet. Mannen plasserte bagen sin på hyllen over henne og satte seg.

Utenfor kunne hun se at sommeren var på hell. Alle trærne som tidligere hadde stått i full blomst, hadde mistet fargeprakten. Men bladene klamret seg fast, om noen uker ville skogen se ut som et fyrverkeri i oransje, gult og rødt. Hun smilte. Hjertet hennes slo hardere når hun tenkte på alt som ventet. Skolen, lærerne, alle de nye menneskene. Tanken på å bo i Oslo virket skremmende. Det var så stort. Så fremmed. Når de viste noe på tv fra hovedstaden, var det ofte noen som var blitt knivstukket eller en butikk som hadde blitt ranet. Selv hadde hun bare vært der i forbindelse med opptaksprøvene, og hun hadde følt seg så liten og usynlig i massen av anonyme mennesker. Men da hadde jo faren vært med henne. Dette var annerledes. Nå var hun alene.

Faren hadde beroliget henne.

«Folk lever og bor i Oslo også, vet du.»

Moren hadde ikke vært like støttende. Hun påpekte i stedet at datteren ikke hadde noe nettverk i Oslo, ingen venner, at hun ikke var vant til storbyer og at hun kom til å gå seg vill.

«Men det er jo sånn man blir kjent med et sted,» hadde faren sagt. «Gå til Trafikanten ved Oslo S, der vi var, husker du? Der forteller de deg alt om hvilke busser eller trikker du må ta for å komme deg til og fra skolen. Resten kommer etter hvert.»

«Det gjør vel det. Men jeg er nervøs likevel.»

«Det er ikke for sent å ombestemme seg,» hadde moren sagt. Stemmen hadde vært hard. Skarp.

«Jeg tror Andrea har tatt valget sitt nå.»

Hun hadde sendt faren et takknemlig blikk. Hun hadde ikke tall på hvor mange slike samtaler de hadde hatt. Hva hvis hun ikke kom overens med klassekameratene sine? Tenk om hun ikke trivdes i kollektivet? Hver eneste gang hadde faren hatt et jordnært og fornuftig svar klart. Det var bare å spørre noen om veien. Om hun ikke kom overens med alle, fant hun helt sikkert noen hun likte. Hvis hun virkelig mistrivdes, var det ikke verre enn at hun flyttet tilbake. Døren ville alltid stå åpen for henne i Bodø.

Toget gled av gårde gjennom det nordnorske landskapet. Saltfjellet hadde bredt over seg et svakt oransje teppe av lyng, og snart ville fjelltoppene se ut som om noen hadde drysset melis over dem. Andrea speidet etter reinsdyr, men så ingen. Hun elsket naturen her. Alle årstidene var sterke og markerte. Vinteren, som iblant kunne virke som en lang, sammenhengende natt. Den etterlengtede våren. Hvert eneste år satte den foten innenfor et par ganger, bare for å forsvinne igjen, før den endelig åpenbarte seg i all sin prakt, med lubne gåsunger og flomstore elver. Sommerens lyse, våkne netter. Denne eksplosjonen av farger som hun nå forlot, for å bosette seg i Oslo. I hovedstaden. Som hun forestilte seg gikk i toner av grått året rundt. Men det betydde ingen verdens ting. Det viktigste var skolen.

Etter å ha søkt to år på rad hadde hun endelig kommet inn på Teaterhøgskolen i Oslo. Det første året hadde hun kommet til den andre av tre opptaksprøver. De hadde rost henne og sagt at hun hadde talent, men at hun dessverre ikke hevdet seg blant de beste. Noe motløs hadde hun valgt å legge teateret på hyllen. Jobbe et år, tjene litt penger og kjenne etter om det virkelig var dette hun ville gjøre. Til foreldrenes store glede hadde hun begynt å arbeide som sekretær i foreldrenes firma. Hun var flink, lærte fort, og de var stolte av henne. Hun fikk stadig mer ansvar, men for hver dag som gikk, hadde hun blitt sikrere og sikrere. Det var ikke dette hun skulle bruke livet sitt på. Hun ville skape noe, gi andre mennesker en opplevelse, gjøre noe med alle ideene som hodet hennes sprudlet over av.

Der faren så et spennende og dynamisk marked, så hun bare tall og papirer. Kjedelige, firkantede bygninger hvor folk flyttet inn og ut, penger som skiftet hender. Hun hadde følt seg utvisket, som en ubetydelig brikke i et maskineri som ville fortsette å dure videre enten hun var en del av det eller ikke. Som hun hadde savnet å stå på en scene. Mot slutten av arbeidsperioden føltes det nesten som en abstinens. Hun hadde vært sikker, sikrere enn noen gang. Hun kunne ikke gi opp, hun måtte prøve i hvert fall én gang til.

Med ny giv forberedte hun sin andre søknad til Teaterhøgskolen. Det hadde vært vanskelig å fortelle faren om avgjørelsen. Nå som hun endelig hadde begynt å jobbe i firmaet, hadde han sett for seg at hun ville studere økonomi, markedsføring eller et av disse fagene som ville utdanne henne til å bli den perfekte pengeflytter. Det gikk kaldt nedover ryggen hennes bare hun tenkte på det.

Det rare var at da hun først hadde bestemt seg for å prøve igjen, ville moren hjelpe likevel. Hun ga råd, støtte og veiledning. Men da hun ble innkalt til tredje og avgjørende prøve, snudde plutselig moren helt. «Du kommer til å bli så skuffet hvis du ikke kommer inn. Og hva med faren din? Du kan ikke vende ham ryggen nå?»

Moren foreslo i stedet at Andrea skulle melde seg inn i den lokale revygruppa. Det var jo ingenting i veien for at hun kunne ha en ordentlig jobb og drive med teater samtidig. Men den sviktende støtten gjorde henne bare enda mer bestemt. Hun skulle vise henne at hun kunne.

Så kom svaret. Hun kom aldri til å glemme den dagen. Moren møtte henne i gangen da hun kom hjem fra jobben. Hun holdt konvolutten med en alvorlig mine.

«Det er post til deg. Fra Teaterhøgskolen.»

Hun rakte fram konvolutten.

«Åpne den, da.»

Moren så ut til å være like spent som henne. Andrea tok brevet, kjente på det. Hjertet banket hardt og fort. Hun satte seg. Holdt brevet mellom hendene. Hun bestemte seg der og da. Hvis hun fikk nei nå, så ville hun ikke søke flere ganger. Noe sank inne i henne da hun tenkte tanken. Moren stirret utålmodig på henne med de klare, grønne øynene sine.

«Hva venter du på?»

Hun bet seg i leppen. «Jeg tør ikke.»

«Skal jeg åpne det for deg?» Moren strakte ut en smal hånd. Hun så nervøs ut hun også, men Andrea visste hva moren følte. Hennes egen drøm om å bli skuespiller hadde fått en brå slutt. Hun hadde følt seg såret og ydmyket, hadde farmoren en gang sagt. Selv nektet Gunhild å snakke om årene som skuespiller i Oslo. Hun hadde ganske enkelt reist hjem til Bodø for å være mor på heltid, var hennes korte versjon.

«Nei. Jeg skal åpne det selv,» sa Andrea. Hun rev opp konvolutten og trakk fram det hvite, brettede arket. Moren så ut som om hun helst ville nappe arket ut av hendene hennes.

«Hva står det?»

Moren stirret på henne med et bekymret uttrykk. Andrea så på brevet, lette etter de viktigste ordene, men da hun endelig forsto hva som sto der, fikk hun ikke fram et ord. Moren tok brevet fra henne. Hun rynket brynene mens hun leste.

«Men Andrea. Du kom jo inn.» Ansiktet til moren så nærmest livløst ut. Først da hun hørte ordene komme ut av morens munn, gikk det helt opp for henne hva som hadde skjedd.

«Mamma, jeg … Jeg kom inn, mamma! Ser du? Jeg kom virkelig inn!»

Hun kastet seg om halsen på moren og klemte henne inntil seg.

«Men Andrea …»

Hun var så glad at hun holdt på å begynne å gråte. Teaterhøgskolen ville virkelig ha henne. Andrea Verner. Hun skulle få vie livet sitt til det eneste hun virkelig brant for. Moren slapp henne og la begge hendene på skuldrene hennes.

«Du trenger ikke bestemme deg med en gang.»

«Selvfølgelig takker jeg ja!»

Det kunne nesten ikke være mulig. Hun hadde levd og åndet for dette hele livet. Nå var det plutselig i ferd med å skje.

«Men det er så usikkert, Andrea. Og så hardt. Jeg sløste bort år av livet mitt, og det førte bare til skuffelser og nederlag.»

«Mamma …,» begynte hun.

I samme øyeblikk dukket faren opp i døråpningen. Han stirret forbauset på dem.

«Hva har skjedd?»

«Andrea har …» Moren avbrøt seg selv. «Nei, du får fortelle selv.»

Dette ble det verste. Hun visste det. Faren ville ta det tungt. Selv om firmaet kom fra morens familie, var det faren som hadde slitt og jobbet der i alle år. Firmaet var hans lidenskap. Det var han som, helt fra hun var liten, hadde prentet inn i henne at hun var arvingen. Hun skulle overta roret når han en dag ble for sliten. Hun tok farens hånd.

«Pappa …» begynte hun.

Han så alvorlig på henne.

«Jeg kom inn. Jeg skal begynne på Teaterhøgskolen.»

Lyset i farens øyne sluknet, og litt av livskraften hans så ut til å fordufte foran øynene på henne. Men i stedet for å prøve å overtale, slik moren hadde gjort, trykket han hånden hennes, trakk henne inntil seg og ga henne en klem. Han trakk pusten flere ganger før han snakket.

«Gratulerer, Andrea.»

Hun visste hvor mye det kostet ham å si det.

«Takk,» hvisket hun.

Om faren hadde innsett at slaget var tapt, ville ikke moren gi seg.

«Er du klar over hvordan dette føles for faren din? Han sier ikke noe, men du ser vel hvordan du sårer ham?»

Ordene sved. Hun kunne ikke hjelpe for det, men svarte med samme mynt.

«Ikke dytt pappa foran deg. Han stiller opp for meg, sånn som han alltid har gjort.»

Hun betraktet morens uttrykk, som skiftet fra et øyeblikks forvirring til smerte og deretter sinne.

«Pappas jente, ja. Så bortskjemt og egoistisk som det er mulig å bli.»

Det gnistret i de grønne øynene.

«Du kommer aldri til å lykkes. Du har ikke det som skal til.»