Fredrik Skagen

Skrik

Fredrik Skagen

Skrik

Til Bo

«Over den blåsorte fjord hang skyer,

røde som blod og ildtunger.

Mine venner fjernet seg, og alene,

skjelvende av angst,

oppfattet jeg naturens store skrik.»

Edvard Munch, 1895

Motorstopp

Ingen legger merke til mannen som står urørlig og venter i bakgrunnen, gjemt i de mørke, fuktige skyggene mellom trærne.

Foran ham svinger bilene inn på parkeringsplassen, én etter én. Det smeller i dører, og det smeller i hæler som skynder seg av sted mot hotellets konsertsalinngang. Vinden fører med seg duft av parfyme og etterbarberingsvann. Travle, muntre stemmer. Flagrende kapper og kåper som det ikke er blitt tid til å knappe. Urolig forventning og sitrende hjerter. Et behov skal dekkes: møtet med en tid som har tilhørt nettopp det publikumet som innfinner seg, en vidunderlig periode som bare kan gjenskapes ved hjelp av de riktige assosiasjonene, den riktige musikken, den riktige syngedamen. En ordentlig mimrestund skal det bli.

Da den siste, forsinkede bilen har parkert, lar mannen det gå enda fem minutter før han stiger frem fra skjulestedet. Nå føler han seg sikker på at dirigenten har løftet taktstokken og satt gjestene i den riktige stemningen.

I høyre hånd bærer han et eiendommelig redskap. Det består av en teleskopstang med en slags metallklype i den ene enden. Den mekaniske overføringen har såpass stor utveksling at alt som skal til er et enkelt håndgrep som ikke krever spesiell muskelstyrke. På grunn av stangens lengde trenger han ikke engang å bøye seg, og han beveger seg kvikt fra bil til bil. Han har beregnet at hver operasjon gjennomsnittlig vil ta tredve sekunder, men i praksis går det atskillig hurtigere. I løpet av de første fem minuttene gjør han faktisk unna sytten biler. Ved hver forflytning kaster han årvåkne blikk rundt seg, for hvis en tilfeldig forbipasserende oppdager at han fikler med kjøretøyene, vil han bli nødt til å avslutte og komme seg vekk. Målet er å rekke alle sammen; da vil effekten bli størst.

Imens, inne i konsertsalen, har orkesteret allerede revet tilhørerne med seg. De klapper begeistret da den ikke helt unge sangerinnen spaserer inn på scenen – i gamle dager svevde hun – og fremfører et par melodier fra de lykkeligste årene av deres liv. Dette er nettopp hva de har ventet på. I den mørklagte salen føler de et fellesskap som tilhører deres generasjon alene. Bare de færreste opplever nostalgien som bittersøt eller patetisk.

Utenfor blir mannen på parkeringsplassen forstyrret bare to ganger. Han må krype sammen da en bil som han heldigvis ennå ikke har behandlet, blir hentet av en dame – kanskje arbeider hun i billettluken. Og han må gjemme seg bak en Jetline Metallic da en eldre herre kommer pesende over asfalten, på slep etter en fet golden retriever. Bortsett fra disse avbruddene arbeider han uforstyrret en times tid i silregnet, og da har han fikset omtrent alle de bortimot tre hundre bilene.

Deretter trekker han seg tilbake samme vei som han er kommet, inn mellom trærne, ubetydelig øm i høyre håndflate og med det våte håret klistret inntil hodebunnen. Han finner sykkelen der han har satt den fra seg, slår redskapet sammen og spenner det fast på bagasjebrettet. Stripen etter de smale hjulene blir fort visket ut av regnet.

Da den hyggelige konserten, velvillig sponset av et statlig oljeselskap, er over, velger noen tilhørere å besøke en av barene i hotellet for enda en stund å klamre seg til de koselige minnene. Men storparten strømmer ut på parkeringsplassen i muntre skarer, fremdeles varme i håndflatene etter den langvarige stående applausen. Det regner fremdeles, derfor skynder de seg inn i bilene for å kjøre hjem. Da skjer noe som er både uventet og ubekvemt:

Motorene i de flotte bilene nekter å fungere.

Det surrer en stund i selvstarterne, som fra innestengte, iltre veps. Her og der etterfølges surringen av dumpe smell, men ingen av motorene tenner skikkelig. Så stiger sjåførene ut i regnet og kikker forundret – og ergerlige – på hverandre. En av dem aner hva som er galt. Han setter seg på huk bak bilen sin, lyser med en lommelykt og oppdager at enden på eksosrøret er flatklemt, lukket på samme måte som en tannpastatube. Det varer ikke lenge før de andre bilistene fastslår at det samme gjelder deres kjøretøyer. Det finnes noen få unntak, de elektriske bilene – fem i tallet. De ruller triumferende vekk.

Irritasjonen hos resten av sjåførene vokser til raseri. Som det så treffende blir uttrykt i morgenavisen dagen etter: Sinnene kom etter hvert i kok. Et servicefirma melder seg omsider, og frem til midnatt blir det arbeidet intenst med baufiler og annet verktøy for å åpne eksosrørene.

Hendelsen blir ansett som såpass spesiell at NRK omtaler den både i radio og på fjernsyn. Årsaken til den kollektive motorstansen er grei nok, men det blir reist spørsmål om hvilken hensikt som kan ligge bak. Ungdommelig pøbel eller organiserte miljøkrigere? Politietterforskning blir igangsatt, men ingen har sett eller hørt noe, og det finnes ingen spor etter de ukjente bøllene.

Denne og en del lignende aksjoner skjer i dag eller i morgen – før eller senere. Slik tilstandene nå engang har utviklet seg, er de sannsynligvis uunngåelige.

Og det skal bli flere av dem.

Fish & Chips

Ferdinand hadde akkurat tenkt å avslutte for dagen da han gjennom vinduet fikk øye på en kraftig, frakkekledd mann som steg ut av en rød Andromeda Pilot. Det gikk et støt gjennom ham.

Noe ved mannens ansikt, kanskje det markerte underbittet i neonlyset, hadde tent en blafrende fakkel i Ferdinand, et minne om noe urovekkende, noe som han ønsket å stue vekk lengst bak i hukommelsen. Han visste ikke riktig hva det urovekkende besto i, men den slags uklare assosiasjoner, de få gangene de dukket opp, gjorde ham på en underlig måte tørr i halsen. I stedet for å reise seg ble han sittende ved skrivebordet, nesten urørlig. At folk steg ut av biler var verdens mest dagligdagse syn for Ferdinand, men han hadde fått for seg at mannen verken hadde til hensikt å fylle drivstoff eller spørre om et rom for natten.

I vinduet kunne han se refleksen fra det grønne lysskiltet som han hadde satt opp for tre år siden. BELLEVUE BENSIN & MOTELL. Det dumme var at det ikke gikk an å se skiltet fra den nye motorveien.

Så strakte han ut en hånd i retning av Nicotella-esken og lyttet. Døra mot ekspedisjonslokalet sto halvåpen, og han hørte lyden av de tunge skrittene som kom inn.

«Kan jeg hjelpe deg med noe?» lød Tores stemme fra disken.

Han fikk ikke noe svar. Skrittene førte mannen direkte mot kontordøra. Ferdinand skubbet stolen over mot PC-en som han ennå ikke hadde slått av og bøyde seg over tastaturet. Da han ante skikkelsen i døråpningen, kikket han fort opp fra skjermen og fikk den endelige bekreftelsen. Han lot som om han ikke kjente igjen mannen, eller som om arbeidet opptok ham så sterkt at avbrytelsen gjorde ham aldri så lite bisk.

«Ja?» sa han og fikk fyr på Nicotellaen.

Uten å la seg merke av mangelen på imøtekommenhet steg mannen i vinterfrakk inn og plasserte den svarte stresskofferten på skrivebordet, og det med en mine som om det var hans eget. Deretter slapp han seg ned i kundestolen og gliste like rovdyraktig som før i tiden. Forfra var det vanskelig å registrere det fremskutte hakepartiet, men de spesielle rødlige øynene, som alltid hadde fått Ferdinand til å tenke på en sulten rotte, utelukket all tvil. Det hjalp ikke at mannen var blitt tredve år eldre.

For Ferdinand var han fremdeles den truende og ufyselige Høvdingen som det hadde lønt seg å være på parti med – de få gangene Høvdingen tillot det. En brødsmule fra ham hadde smakt som konfekt.

«Vær hilset, gamle spurv … Nei, stopp litt. La meg tenke meg om …» Da gjesten hadde tenkt i noen sekunder, slo han hendene sammen, tydelig fornøyd med seg selv: «Fjerten, var det vi kalte deg! Du har jaggu ikke forandret deg.»

Ferdinand flyttet urolig på seg, lot som om han ikke skjønte, merket at røyken gjorde ham enda tørrere i halsen.

«Ikke si at du ikke husker meg!»

«Vel …»

«Bakerste pult på vindusrekka.»

«Reidar?»

«Innertier! Reidar Vang, alle pedagogers skrekk.»

«Jeg trodde du stakk til sjøs.»

«Stemmer.»

«At du hadde etablert deg i Amerika eller noe sånt …» Ferdinand forsøkte desperat å finne den riktige tonen, den som Høvdingen skjønte og aksepterte. Han hadde alltid misunt ham den frekke sjarmen og samtidig hatet sin egen underdanighet.

Reidar blottet tennene igjen, og nå kunne Ferdinand tydelig se at fremdeles hadde ingen reguleringstannlege rørt ved dem.

«Amerika? Er du gal, Fjerten. Jeg ble sjøsyk på veien til Newcastle og hoppet av. Åpnet butikk utenfor fotballstadion. Fish and chips. Mitt livs første og eneste fiasko.»

«Og nå?»

«Driver fremdeles med chips, men av det mer avanserte slaget. Så tilfeldigvis navnet ditt på en liste over potensielle kunder. Ferdinand Krogh, tenkte jeg. Jøss, er han i live? Syntes jeg måtte stikke innom og hilse på. Gi deg et skikkelig bra tilbud.»

Selger, tenkte Ferdinand. Selger av potetgull i fire smaksvarianter, antakelig. Reidar virket like kjekk og avskyelig som han alltid hadde gjort. Kunne det finnes voksne folk som falt for stilen hans? Selv hadde han akseptert å bli kalt Fjerten av kameratene den gangen – det hadde vel ikke vært vondt ment – men nå, så mange år etter, dukket ordet frem fra mørket og sved som en ørefik, selv om han ikke fjertet lenger. Han hadde faktisk glemt barndommens ufrivillige utsondringer. Nå fungerte tarmene som de skulle. Men Høvdingen husket naturligvis.

«Jeg må på et møte.»

«En aldri så liten prat har du vel tid til? Mimre litt om gamle dager.»

«En annen gang.» Det med møtet var faktisk sant, men han unnlot behendig å nevne hva slags. Reidar ville utvilsomt le seg halvt i hjel hvis han fikk vite at Ferdinand hadde planlagt å høre et foredrag i STOP.

«Sannelig uflaks at du kamperer på den gale siden av motorveien. Så vidt jeg kan se har den gjort stasjonsbyen til en gudsforlatt avkrok. Bare så vidt at jeg fant frem, gitt.» Rotteøynene lyste.

«Mange finner stadig frem, pluss alle de lokale …»

«Men ingen nye, tipper jeg. Bellevue går på tomgang, ikke sant, Fjerten? Kundene svikter. Du trenger ny ammunisjon.»

«Langt ifra.»

«Du har jaggu ikke forandret deg. Rødmer så snart noen snakker til deg. Glemmer aldri tomattrynet ditt da Gudrun bød deg opp til dans! Ja, du husker vel dåsa? Tynne, blodfattige Gudrun med pistrehåret. Den evige veggpryden. Jeg lurer på åssen det gikk med henne.»

Den utilslørt fornærmelige beskrivelsen gjorde Ferdinand stum.

«Dere stotret rundt på gulvet, i tilnærmet perfekt utakt.»

Det verste var at Reidar Vang hadde rett.

«Etterpå gjemte du deg i en krok.»

«Gjemte meg?» ekkoet han.

«Jeg tror jeg ville ha gjort det samme selv. Gudrun var jo ikke akkurat den lekreste dåsa i klassen.»

Mens Høvdingen gned seg ettertenksomt over den utstående haken, kjente Ferdinand hvordan hans egne kjevemuskler strammet seg. Jeg lurer på åssen det gikk med henne. Hvordan ville Reidar reagere hvis han opplyste at han var gift med den samme Gudrun og dertil påsto at de hadde det ganske bra sammen?

Han slo av PC-en. Hadde mest lyst til å be mannen om å ryke og reise, men våget ikke. Reidar hadde vært sterkest i klassen. Han la sigaretten i askebegeret og kom seg opp i stående stilling. Ville markere at her, på hjemmebane, var han sjefen.

Men gjesten hadde satt fingeren på saker og ting, som vanlig. Hvordan kunne han vite at …

I stedet for å trekke seg ut, gliste Reidar like bredt og åpnet stresskofferten. «Jøss, det var tider, Fjerten. Men nå skal du se hva jeg har med til deg som kan få fart på butikken din. Et par garanterte salgssuksesser sånn like før jul. Denne beeperen, for eksempel.»

Han viste frem en svart tingest, men Ferdinand ristet bestemt på hodet. «Personsøkere er ikke akkurat hva folk spør etter på en bensinstasjon.»

«Du kunne trenge en selv, du som flyr rundt her og har masse ansatte som skal ha tak i deg.»

«Mine relativt få ansatte vet hvor de finner meg.»

«OK, OK, den som ønsker å gjemme seg, får selv ta konsekvensene.»

Reidar la søkeren tilbake i kofferten. Deretter plukket han opp en flat, hvit gjenstand som han la på bordet mellom dem, mindre enn et visittkort. «Hva med denne, da? En hendig, liten artikkel som kan gi deg svar på mange spørsmål. Hva tror du forresten det er?»

«En refleksbrikke. Håpløst gammeldags.»

«Selv den beste kan ta feil, som pinnsvinet sa da det krøp ned fra kleskosten. Det er en brikke, ja, men den lyser ikke i mørket. Jeg driver fremdeles med chips, sa jeg ikke det? Integrerte kretser, you know. Nå går jeg ut i bilen. Når du ser at jeg har satt meg inn, legger du brikken inntil øret og trykker på knappen.»

«Reidar, jeg bryr meg ikke om rariteter.»

«Det tar bare ett minutt!»

Ferdinand satte seg igjen. Fulgte den andre med øynene idet han gikk bort til Andromedaen. Det var noe uvirkelig ved hele opptrinnet. Så uventet som vel mulig var han blitt konfrontert med en fortid som han hatet å tenke tilbake på. Rødmer jeg fremdeles? Ferdinand visste at han burde ha føyset ham ut, latt som om han hadde det virkelig travelt, latt som om han var høyt hevet over den ufordragelige gjesten. Men alt han presterte var tørr hals og stramme kjevemuskler. I løpet av et par minutter hadde Høvdingen avlevert noen uppercuts som traff nøyaktig der de skulle. Akkurat som i gamle dager. Reidar hadde vært ekspert i å ramme der det føltes mest smertefullt, og han våget ikke å returnere slaget. Mentalt befant han seg tredve år tilbake i tiden. Ingenting hadde forandret seg.

Da han så klassekameraten sette seg inn i forsetet, adlød han, løftet mikrobrikken opp til øret og presset inn den vesle knappen. Sekundet etter hørte han stemmen. Den tilhørte så utvilsomt Reidar, men nå lød den metallisk, i falsett:

«Som sjef, har du ikke av og til lurt på hva slavene dine prater om på spiserommet når du ikke er til stede? Hva venner sier om deg bak ryggen din? Akkurat det er nyttig viten, Fjerten. Lærerikt, for å si det rett ut. Etterpå kan du foreta de riktige mottrekkene, ordne deg slik at det blir du som tar det siste stikket …»

Han skottet mot bilen, ante omrisset av mannen bak rattet. Et øyeblikk ante han omrisset av de overveldende mulighetene også.

«Hvis du hørte hva jeg sa nå, så strekk en arm i været.»

Ferdinand løftet armen. Reiste seg igjen, og deretter vinket han Reidar til seg. Dette fikk være nok. Fra nå av aktet han å markere seg. Påpeke at han ikke lenger var en feig og livredd dust, at skoletiden var et for lengst tilbakelagt stadium.

«Praktisk innretning, hva?» flirte den underbitte gjesten da han kom inn igjen. «Du kunne høre meg, men jeg kunne ikke høre deg.»

«Jeg tror ikke …»

«Alt du trenger er to chips. Den hvite er mottaker. Dette er senderen.»

Da han hadde plassert en lignende firkant på skrivebordet, blå av farge, sa Ferdinand kaldt at han ikke hadde interesse av å avlytte hverken venner eller fiender.

«Mest utrolig er prisen. Batteriene koster faktisk mer enn brikkene. Til gjengjeld varer de i flere måneder.»

«Disse greiene kan umulig være lovlige.»

«Du tenker på Store Bror og alt det tøyset? Dette tilhører kategorien morosaker. Testet og godkjent av departementet.»

«Nei takk. Og nå må jeg dessverre stenge. Artig … artig å hilse på deg.»

Den andre smilte fremdeles, nesten undrende. «Du er omtrent like sær som før i tiden, Fjerten. Her kommer jeg og tilbyr en vare som kan forandre livet ditt, og så sier du nei takk?»

Han åpnet stresskofferten igjen og rakte frem en brosjyre. Ferdinand tok imot, automatisk.

«Vet du hva jeg gjør, gamle spurv?» sa Reidar og knipset i fingrene. «Jeg gir deg en sjanse til, for gammelt vennskaps skyld. Behold de to chip’ene en stund og studér tilbudet. Når jeg er på vei sørover igjen, om en ukes tid, stikker jeg innom og hører om du er fornøyd. Utsalgsprisen er en vits, og likevel får du fin avanse. Vit bare at lageret er begrenset.»

«Ærlig talt, jeg er ikke særlig begeistret for …»

«Det kommer kundene dine til å bli. Garantert!»

«Vel …»

«Og ellers, det rusler og går?»

«Jo takk.»

«Jøss, da er du smartere enn jeg trodde. Hold frem som du stevner, som lærer Gabrielsen sa. Du husker vel hvordan Gabrielsen herjet med deg når han merket fislukta? Nå, ikke det.»

Plutselig var det som om Reidar Vang ante at grensen var nådd; han løftet opp kofferten og gikk mot døra til butikken. Men før han forsvant snudde han seg og avsluttet:

«Altså, om en ukes tid. Prøv litt chips i mellomtiden, og du skal se at livet ditt blir forandret!»

Han hørte Reidar veksle noen ord med Tore før han spaserte bort til bilen med en avis i hånden. Deretter dreide Andromedaen ut fra bensinstasjonen og forsvant. Visittkortene på skrivebordet, de to mikrobrikkene, viste at besøket ikke hadde vært noe fatamorgana.

Selger? Hvordan innbilte Reidar seg at han kunne selge varene sine til gamle klassekamerater når han fremdeles tiltalte dem med ukvemsord? Det som hadde fungert i skoletiden var en umulighet nå. Hvis frekkasen hadde foreslått å overnatte, ville han for én gangs skyld ha løyet blankt og svart at ingen rom var ledige. For det var ikke vanskelig å forestille seg hvordan han ville ha blitt nødt til å bli med ham over til Soria Moria-hotellets Happy Bar, holde ham med selskap utover kvelden, hvordan Høvdingen ustanselig ville ha trukket frem gamle «minner» og fornedret ham, hvordan han selv etter hvert ville blitt tvunget til å røpe hvem han var gift med. Han kunne tydelig se for seg det mistroiske fjeset, den fremskutte haken under de triumferende rotteøynene:

«Gudrun? Du er rett og slett ikke sann, Fjerten!»

Han skammet seg over sin egen feighet, over at han ikke engang hadde våget å forsvare sitt valg av ektemake. Det han burde ha gjort var å hente Gudrun og la Reidar hilse på henne, om ikke annet så for å vise ham at hun ikke hadde pistrehår lenger, at hun var en kone som ingen trengte å skamme seg over.

Det som likevel sved mest var Reidars kjappe og ondskapsfulle konstatering av at Bellevue Bensin & Motell beklageligvis var blitt liggende i en dødsone.

Ferdinand gikk ut i ekspedisjonslokalet, hvor reolene var fulle av bokser med olje og frostvæske, vindusviskere og pusseskinn, sjokolade og snacks. Tore Blix var tyve og kjedet seg bak disken, det var vel derfor han sto bøyd over et ukeblad. Det klassiske bildet på en butikk med for få kunder. Om to timer ville han låse og sykle hjem. De stengte alltid klokka syv, bortsett fra på lørdager.

«Jeg tar kvelden nå.»

Tore skvatt, men gjorde ikke mine til å foreta seg noe, som for eksempel å rydde i hyllene. Så var det heller ikke særlig påkrevet. Alt var allerede pertentlig ordnet, slik Ferdinand foretrakk å ha det. Dessuten måtte Tore motta konkrete beskjeder før han handlet. Han var en smule mentalt underutviklet, snakket langsomt og hadde problemer med å uttale lange ord. Til gjengjeld var han pålitelig – og kravløs når det gjaldt lønn.

Han forsynte seg med to øl og en eske Nicotella, gikk tilbake til kontoret og gjennom den smale gangen langs vaskehallen, den som førte til baksiden av bygningen. Der låste han døra bak seg og skrittet ut på den opplyste asfaltplassen som skilte bensinstasjonen fra motellet. Vinden var kald, men sin vane tro stanset han et øyeblikk og skottet mot venstre. Visste med seg selv at det ikke var noe utpreget vennlig blikk.

Over den lange, kunstige vollen som skjulte motorveien kunne han se lysene fra Soria Moria. For bare tre år siden hadde området vært skog og utmark. Da det ble gitt klarsignal for å legge den nye veien utenom stasjonsbyen, hadde verken han eller Gudrun fryktet nedgangstider av betydning. Velforeningens formann hadde jublet; fra nå av ville den koselige tettbebyggelsen igjen bli en fredet plett uten forurensende gjennomgangstrafikk. Men da byggeklossene reiste seg mot himmelen i bakgrunnen, begynte flere av de næringsdrivende å ane uråd.

STOP var den eneste organisasjonen som hadde arbeidet aktivt for å stanse prosjektet, men sannsynligvis ikke intenst nok. Resten av innbyggerne hadde nøyd seg med å være kritiske tilskuere, innbilt seg at planene ville kjøre seg selv i grøfta. Det ble ansett som det glade vanvidd å anlegge et digert kjøpesenter såpass langt fra byen; det fantes jo butikker nok fra før i området. Og hva skulle de med et kjempehotell og nok en bensinstasjon? En garantert feilinvestering, ble det spådd, ispedd en passelig dose skadefryd.

Men investorene hadde åpenbart visst nøyaktig hva de gjorde. Soria Moria og de tilliggende herlighetene, som blant annet inkluderte et Opplevelsesland og et hotell med konsertsal, virket som en magnet straks det åpnet. Publikum strømmet til fra fjern og nær. Parkeringsarealet måtte snart utvides (de hadde mer enn nok skog å ta av), og selv blant byfolk var senteret blitt et yndet utfartssted. Det lokale næringslivets optimistiske håp om at vennlige ringvirkninger ville overrisle stasjonsbyen, slo feil. Attpåtil sviktet mange av deres egne sine vanlige kjøpmenn og kjørte til Soria Moria for å handle, blant dem også folk som hadde dømt prosjektet nord og ned.

Samtidig stagnerte omtrent all organisert sosial virksomhet i stasjonsbyen, unntatt idrettslaget, bridgeklubben og den lokale avdelingen av STOP. Sistnevnte gruppe var, egentlig ikke uventet, det eneste forum som registrerte økt oppslutning.

Det verste var at Ferdinand for et par år siden hadde takket nei til tilbudet om å bli disponent for den nye bensinstasjonen i Soria Moria. Heller ikke Gudrun hadde skjønt hva som ville komme. Blendet av hittil brukbar suksess som selvstendige næringsdrivende (Gudrun bestyrte motellet), hadde de nektet å innse betydningen av forandringene som sto for døra. En ny tid. Et nytt århundre. En ny måte å tenke på. En ny måte å leve på.

Ferdinand kjente hvordan det begynte å stramme i kjevemusklene igjen. Her kommer jeg og tilbyr en vare som kan forandre livet ditt, og så sier du nei takk?

Det føltes inn i helvete irriterende at det var nettopp Reidar som hadde minnet ham på at han snart måtte foreta seg noe.