Frid Ingulstad

27

Ingebjørg Olavsdatter

Den forlatte sønn

Frid Ingulstad

27

Ingebjørg Olavsdatter

Den forlatte sønn

Ingebjørg Olavsdatter:

1. Skjebnemåne

2. Bak klosterets murer

3. Gjennom skjærsilden

4. Syndens pris

5. Sannhetens time

6. I fiendens borg

7. Kongens kurér

8. Himmeltegn

9. Den utvalgte

10. Vokteren

11. Alvevind

12. Sorte ravner

13. Mirakelspill

14. Botsgang

15. Svartekunster

16. Den ild som brenner

17. Skjebnestjernen

18. Blant riddere og stormenn

19. Frykt og lengsel

20. Utro tjenere

21. Skjulte krefter

22. Trollkvinnen

23. Jernbyrden

24. Makt og intriger

25. Gjengangere

26. Pilegrimsferden

27. Den forlatte sønn

28. Hjemkomst

29. Giftige tunger

30. Iskaldt oppdrag

31. Jernnetter

32. Torshammeren

33. Avlat

34. Usynlig fiende

35. Sjelekamp

36. Stjernefall

37. Forbannelsen

38. Barnebruden

39. Rikissas hevn

40. Blodsbånd

41. Sorte løgner

42. Sjelebønn

43. Leidang

44. Festemål

45. Troskap (siste bok i serien)

PERSONER:

Ingebjørg Olavsdatter | – | Odelsjente fra Eidsvoll
Bergtor Måsson | – | Ingebjørgs forhenværende trolovede
Gisela Sverresdatter | – | Bergtors avdøde hustru
Tyra Oddsdatter | – | Bergtors trolovede
Orm Øysteinsson | – | Drottseten
Fru Bothild | – | Drottsetens hustru
Jomfru Anna | – | Ingebjørgs eldste svigerinne
Bengt Algotsson | – | Svensk hertug
Folke Bårdsson | – | Svensk væpner, Ingebjørgs store kjærlighet
Greta Isacsdotter | – | Folkes hustru
Gudrid Guttormsdatter | – | Fostermoren til Ingebjørgs førstefødte
Unge kong Håkon | – | Nylig myndig konge over Norge
Junker Erik | – | Eldste kongssønn
Kong Magnus | – | Konge av Sverige
Dronning Blanca | – | Dronning av Sverige, styrer over Tunsberg len

Dette skjedde i forrige bok:

Ingebjørg er i Oslo for å oppsøke Gudrid Guttormsdatter, men får vite at hun er død. I begravelsen snakker hun med nabokona, som ytrer at drukningsulykken til Gudrids lille sønn var mistenkelig. Hun tror at guttens virkelige mor bortførte gutten.

Ingebjørg treffer Bergtors trolovede, jomfru Tyra, fra Nidaros. Hun forteller om en vel to år gammel gutt i Nidaros. Hun tok seg av ham fordi moren var svakelig. Gutten het Olav! Etter store sjelekvaler bestemmer Ingebjørg seg for å dra på pilegrimsreise til Hellig Olavs grav i Kristkirken (Nidarosdomen), blant annet i håp om å finne gutten. Hun får følge av flere andre pilegrimer. Etter å ha blitt overfalt av landeveisrøvere og truet av ulv, kommer de frem.

Imens har Folke kommet til Tunsberghus, og får høre at Ingebjørg er i Oslo. Han drar etter. Da han får vite av Bergtor hvorfor Ingebjørg valgte pilegrimsreise til Nidaros, bestemmer han seg for å reise etter.

I Nidaros opplever Ingebjørg et opphøyet øyeblikk i den store katedralen. På vei ut av kirken hører hun brått en stemme som sier: «Den som har satt sin fot i denne katedral, kommer aldri ut igjen.» Etterpå får hun høre om en munk som skal gå igjen fordi han drepte en ond abbed og derfor ikke får fred.

Ingebjørg drar til Lade, der den lille gutten bor. På veien drar hun innom Flak for å hilse på Audun Thorvardsson, sønnesønnen til den ulykkelige munken. Ingebjørg oppdager kappen til en stormann i kleven, men tror at det er forfølgere som har innhentet henne, og flykter. Stormannen er imidlertid Folke, som kjenner Audun fra før. De rir etter Ingebjørg, men Folke er så utmattet etter ferden over fjellet at han besvimer og faller av hesten. Han blir tatt hånd om av augustinermunkene i Elgeseter kloster.

Neste dag drar Ingebjørg tilbake til Torkjellsgård ute på Lade for å møte den lille gutten. I huset sitter en liten gutt og leker. Håret hans er ravnsvart, og i det dunkle lyset virker øynene hans sorte som kull …

1

Ingebjørg gikk sakte bort mot den lille gutten. Knærne dirret under henne.

Han satt på gulvet i den mørke kroken og stirret på henne uten å si et ord. Hun greide ikke å skjelne ansiktstrekkene hans ordentlig, så bare hvor bedrøvet han var. Forsiktig satte hun seg på huk for å snakke til ham.

I det samme oppdaget hun at faren hans kom mot henne. Hun reiste seg fort opp igjen, skamfull over å ha viet barnet all oppmerksomhet i stedet for å hilse på foreldrene.

«Unnskyld.» Hun smilte forlegent. «Jeg er glad i barn og ble så betatt da jeg så ham.» Hun rakte faren hånden. «Takk for at dere fulgte meg inn til kaupangen i går. Jeg er glad for at min frykt var ubegrunnet.»

Han nikket. «Det er vi også. Hvordan går det med stormannen?»

De måtte ha forstått av Folkes klær at han tilhørte en annen stand enn dem, tenkte hun. «Augustinermunkene tok ham med seg opp til Elgeseter kloster i morges. Han har brukket benet, og det vil nok ta lang tid å lege det, men jeg tror ikke at det er fare for livet.»

«Det var godt å høre. Han er kanskje en frende av Jer?»

Hun merket seg at han brukte høflig tiltale. Han hadde nok mistanke om at det ikke bare var Folke som tilhørte en annen stand. Hun lurte på hvor mye de hadde forstått da de så hennes glede over å se Folke igjen. «Nei, han er en god venn. Jeg visste ikke at han skulle til Nidaros, det kom fullstendig overraskende på meg.»

«Kom og sett Jer, så kan I få litt mjød å varme Jer på. Det er kjølig ute.»

Hun syntes ikke hun kunne avslå, selv om hun helst ville blitt hos lille Olav og forsøkt å lokke noen ord ut av ham.

«I kjenner datteren til vår tidligere granne, skjønte jeg,» fortsatte han da hun hadde satt seg og en taus kom inn og skjenket mjød.

«Ja, jomfru Tyra og min fosterfar har funnet hverandre, men de kan ikke gifte seg på en god stund ennå. Han mistet sin hustru for en stund siden og må vente til sørgeåret er omme.»

«Det er en god mann, håper jeg.»

Ingebjørg nikket. «Ja, han er en god mann.» Hun hadde ikke lyst til å snakke om Tyra og Bergtor, følte at hun måtte få vite så mye som mulig om Olav før hun var nødt til å gå igjen. «Jomfru Tyra fortalte at hun tok seg av lille Olav. Moren hans var svakelig, hørte jeg, og nå fikk jeg vite av min følgesvenn at hun døde i høst. Det var leit.»

Han nikket, men så ikke ut som om han sørget. Han var nok av det innesluttede slaget, dessuten pleide ikke menn å vise følelser, visste hun.

«Det måtte være hardt for gutten,» prøvde hun seg.

«Han er ikke som han skal.»

Hun så forskrekket på ham. «Hva er det med ham?»

Han svarte ikke.

Ingebjørg snudde seg og kikket bort mot den mørke kroken, der Lille Olav satt på gulvet fremdeles. Han hadde ikke gjort forsøk på å komme bort til dem, hadde heller ikke sagt et ord etter at hun kom. «Feiler det ham noe?»

Mannen trakk på skuldrene, så satte han en finger mot pannen og ristet på hodet.

Ingebjørg så forferdet på ham. Mente han at gutten var syk på sinnet? Jomfru Tyra hadde ikke antydet noe slikt, hadde bare sagt at han virket bedrøvet. En tanke slo ned i henne. Hvis man reddet et barn som var satt ut for å dø, ville det etter all sannsynlighet bli unormalt. Kunne det være forklaringen? Kanskje hun hadde tatt helt feil, at det ikke var noen som hadde røvet Olav fordi de ville tjene penger på ham. Det kunne hende at han virkelig hadde falt i elven og at noen hadde funnet ham og trodd at han var kastet uti for å dø. Etterpå hadde de kanskje angret fordi de visste at det var farlig å redde et utsatt barn.

Men hvordan hadde han havnet i Nidaros?

Hun snudde seg mot gutten igjen. Hvis han satt så rolig, alene i den mørke kroken hele dagen, var hun enig i at det måtte være noe galt med ham. Kanskje han var blitt skadet under fødselen eller like etterpå. Kunne det være hennes sønn? Det hadde vært en hard fødsel, og hun hadde ligget alene uten hjelp. Ikke visste hun om fru Thora hadde behandlet ham hardhendt heller.

Hun grøsset ved tanken.

Ingebjørg vendte seg mot faren. «Jeg har bodd i kloster og har lært om helbredende urter og legeråd. Hvis du vil, kan jeg undersøke ham for deg.»

Mannen så først forbauset på henne, deretter vendte han seg mot broren og sendte ham et spørrende blikk. Den andre ristet langsomt på hodet.

Ingebjørg kulset. Det virket som om de hadde gitt opp barnet og ikke så noen hensikt i å prøve å hjelpe ham. «Jeg gjør det gjerne, og jeg skal ikke ha noe for det.»

Mannen så på broren sin igjen. Den andre måtte være eldst, det var tydeligvis han som bestemte. Han ristet på hodet enda en gang.

De har ikke tillit til meg, tenkte hun og følte seg motløs. Hvordan skal jeg få sett ordentlig på barnet når de ikke lar meg få lov? Hun hadde en uklar tanke om at hun ville kjenne ham igjen fra drømmen, men så mørkt som det var borte i kroken, klarte hun ikke å se ansiktet hans ordentlig engang. Hun måtte ikke ta det for gitt at det var hennes Lille-Eirik, da ville skuffelsen bli for stor. Folke hadde sagt at det ville bli en påkjenning uansett, og han hadde rett. Hennes egne tanker var hennes farligste fiende. Å tro at guttens taushet kunne skyldes den harde fødselen eller fru Thoras behandling, var å ta seieren på forskudd.

Hun måtte hale ut tiden, prøve å gjøre seg til venns med dem. Det var en fordel at de forsto hvilken stand hun tilhørte, da ville de antakelig være så høviske de lot henne bli så lenge hun ønsket.

«Sønnen min ble syk på ferden over fjellet,» begynte hun. «Vi overnattet i et herberge, der det lå en ung kvinne med blodsott. Jeg fryktet en stund at han var smittet av henne.»

Begge stirret på henne med forferdelse i blikket. «Blodsott?» Farbroren lød skremt.

«Jeg vet ikke om det var så ille, men han var i hvert fall svært dårlig i magen, blek og kraftløs. Min ledsager, Simon Isleivsson, som dere møtte i herberget i Kaupmannastrete i går kveld, tok oss med til Nidarholm kloster. En av munkene ga ham avkok av tepperot, og straks ble han bedre. Det var en lettelse.

Nå så brødrene enda mer forbauset ut. «Ute på holmen?» Farbroren lød vantro.

«Ja. Kjenner dere munkene der ute?»

De så på hverandre igjen. Ingen av dem sa noe.

«Dere kjenner kanskje bonden på Flak? Han som bar den sårede sammen med Simon Isleifsson?»

Hun så fra den ene til den andre. Begge flakket med blikket og unnlot å se på henne. De hadde sikkert hørt om alt det underlige som skjedde i Kristkirken og likte kanskje ikke å bli minnet om historien. Folk flest var redd for gjengangere.

Ingebjørg fant det klokest å tale om noe annet. «Det var ikke rart at Folke Bårdsson var utmattet etter ferden over fjellet. Jeg kom selv ridende over Dovre for kort stund siden, og det var bare så vidt vi kom helskinnet frem. Først ble vi overfalt av landeveisrøvere i Gudbrandsdalen, og etterpå ble vi skremt av en ulveflokk.»

Farbrorens ansikt lysnet, han var tydelig lettet over å dreie samtalen inn på et annet emne. «Jeg red over fjellet ved Korsmessetider. Da vi nærmet oss Toftar, oppdaget vi tre pilegrimer som lå halvnakne og skamslått på stien. To illgjerningsmenn hadde angrepet dem.»

Ingebjørg grøsset. «Jeg følte meg trygg fordi jeg hadde pilegrimspass.»

Olavs far ristet på hodet. «De bryr seg ikke mye om det. Mange er lyst fredløse, de har ikke noe å tape.»

Det lød et lite klynk fra kroken der Olav satt. Ingebjørg snudde seg fort og ville til å reise seg opp, men faren stanset henne med en bydende bevegelse. «La guttungen være!» Det kom så krast at hun adlød uten å nøle.

Hun sendte ham et forbauset blikk. «Jeg hadde håpet at jeg skulle få hilse ordentlig på ham. Jeg har med en gave til ham fra jomfru Tyra.» Det var en hvit løgn, for hun hadde kjøpt den lille trehesten selv, men det kunne kanskje gi henne muligheten til å få snakke med ham. Hun stakk hånden ned i pilegrimstasken og hentet frem gaven som var pakket inn i et stykke strie. «Jeg vil svært gjerne overrekke ham den selv.»

Faren så på henne med mistenksomt blikk. «Vi er ikke vant til gaver.» Han var mutt i stemmen, vennligheten som hadde glimtet til da de snakket om pilegrimer, var som strøket av ham.

«Jomfru Tyra ba meg innstendig om å gi ham gaven personlig. Som tegn på at hun ikke har glemt ham,» la hun fort til.

Det så ikke ut til at han trodde henne.

Hva var i veien med disse menneskene? tenkte hun forundret. Enhver annen ville bli glad for at barnet deres fikk en gave. Hun nektet å gi seg. «Jeg tror jomfru Tyra blir bedrøvet hvis hun får høre at jeg ikke har gitt ham den.»

«Han skal ikke ha noe,» svarte faren like krast.

Hun så spørrende på ham, men han knep bare leppene hardt sammen.

Broren hans nikket samtykkende. «Gutten burde vært satt ut til varg og bjønn. Han tilhører ikke oss.»

Ingebjørg følte det som om hjertet hoppet i brystet på henne. «Tilhører han ikke dere?»

Begge ristet på hodet.

Ingebjørg kjente at hun ble svimmel. Hun så på faren. «Mener du at han ikke er din egen sønn?»

Faren så vekk.

Det måtte være noe han ikke ville fortelle. Noe de skjulte. Hun kjente at hjertet hamret i brystet. Kanskje hun sto med svaret på gåten, det ville nesten være for godt til å være sant. «Var han satt ut for å dø?»

Hun så at faren bleknet og angret i det samme. Loven forbød å sette ut barn. Ved å tilstå, risikerte han strenge straffer. «Jeg lover at jeg ikke skal si det til noen,» sa hun fort.

Farbroren sendte henne et lynende blikk. «Vi har ikke gjort det. Han burde, sa jeg.»

Hun nikket. «Jeg forstår, men det er ikke sikkert at det er noe galt med ham. Det er ikke alle utsatte som blir slik.»

Farbroren flirte skjevt. «Se på ham, da!»

Ingebjørg kikket bort mot kroken igjen. Gutten satt helt urørlig og stirret på henne. Hun lurte på om han forsto hva de snakket om. «Hvorfor vil dere ikke la meg undersøke ham? Jeg kan mer enn dere tror.»

Plutselig satte gutten i å gråte. Det var en gråt så hjerteskjærende at det knøt seg i henne. I det samme reiste faren seg brått opp, sprang bort til kroken og ga ham en ørefik. Gråten ble klippet av i det samme.

Da greide hun ikke å dy seg. «Kanskje han gråter fordi han har vondt noe sted?»

Faren kom tilbake og satte seg ned på benken igjen. «Han har ikke vondt noe sted,» sa han hissig.

Ingebjørg kjente at sinnet bygget seg opp inni henne. «Jeg synes det ser slik ut. Det syntes jeg straks jeg kom inn.»

Hun så at faren knep leppene sammen til en tynn strek og at øynene hans svartnet. Hvis hun ikke var forsiktig, kunne han fort miste beherskelsen og be henne gå. Da hadde hun mistet alle muligheter til å finne ut hvem Olav var.

Hun tvang blikket bort fra den mørke kroken. «Det blir spennende å se hvordan det går her i landet nå som unge Håkon er blitt konge. Han er bare femten vintre gammel.»

Farbroren ristet på hodet, tydelig forarget. «Det blir ikke som med gamlekongen.»

«Jeg har hørt at kong Magnus hjelper sønnen sin alt han kan og helst vil følge ham på alle reisene i landet, men ufreden med junker Erik gjør det vanskelig for ham.»

Nå nikket begge, tydelig opptatt av hva som foregikk ute i verden.

«Han skulle ha ventet med å la guttungen overta styret.» Faren var ikke så innbitt å se til lenger. «Det kunne fortsatt som før et par år til. Orm Øysteinsson gjorde det godt som drottsete, vi trengte ingen konge her i landet.»

Broren hans nikket samtykkende. «Den eldste burde blitt konge først. Det er ikke rart om han raser. Kong Magnus skulle ikke tatt en slik avgjørelse, han burde blitt ved makten til han ikke orket mer. Etter hans død ville alt ha ordnet seg av seg selv.»

«I Svearike går ikke kongeverdigheten i arv slik som her,» protesterte Olavs far. «Det er et valgrike.»

«Desto større grunn til at junker Erik er misfornøyd. Nå risikerer han at han kanskje ikke blir konge i det hele tatt.»

Ingebjørg kikket fra den ene til den andre, de var så engasjert i kongestriden at de tydeligvis hadde glemt lille Olav og nesten glemt henne også. Hun undret seg. I sted virket de fåmælte og innesluttet, begge to, nå var de helt forandret. Var det bare Olav som gjorde dem så dystre? Og hvorfor hadde ikke jomfru Tyra fortalt hvor vondt Olav hadde det? Var faren blitt så hard etter morens død? Hun skulle så gjerne stilt flere spørsmål, men våget ikke.

Tausen kom bort til bordet og skjenket i mer mjød.

I det samme hørte de ytterdøren bli revet opp og noen komme støyende inn i kleven.

Brødrene vendte seg mot døren. «Nå kommer Gamle-Jon.» De vekslet blikk før de så mot døren igjen.

Var det uro hun leste i uttrykket deres?

En gammel mann kom stavrende inn. Han var kledd i en fillete kofte, en gammel filthatt var trukket langt nedover ørene, og hosene hang i folder. Skjegget rakk helt ned til magen, og øynene var vassenblå. Han brummet en hilsen og fortsatte inn i rommet uten å vente på svar. Det lot ikke til at han hadde lagt merke til henne ennå.

«Jeg ser dere har'n her fremdeles. Horungen.» Han spyttet på gulvet.

I det samme oppdaget han henne. «Hvem i satans navn er førkja?»

Det hadde virket som om faren nesten hadde glemt hvem hun var da han hisset seg opp over lille Olav, men nå ble han tydelig forlegen. «Ikke la deg lure av pilegrimsdrakten, Jon. Vi har fornemt besøk.»

«Fornemt besøk, du.» Den gamle fnyste forarget og sendte enda en brun spyttklase ned på gulvet. «Det finnes ikke fornemme kvinnfolk nord for Dovre. Vet du ikke det?»

«Men denne kommer sørfra.»

Gamle-Jon myste mot henne. Så tok han et par skritt nærmere for å se bedre. «Hvem er det, for satan?»

Ingebjørg reiste seg opp og rakte ham hånden. «Mitt navn er Ingebjørg Olavsdatter. Jeg kommer fra Dal i Eidsvoll sogn. Min far het Olav Erlingsson og var en av kongens betrodde menn. Min mor stammer fra Folkungeætten i Svearike.»

Den gamle ble stående og glo på henne. «Olav Erlingsson? Han med trehøgdloftet?»

Ingebjørg så overrasket på ham. «Kjente du ham?»

Gamlingen flirte og avslørte at han bare hadde én synlig tann i munnen. «Ja visst kjente jeg Olav Erlingsson fra Haeim på Ringerike.»

Ingebjørg ble het i kinnene. Det var år og dag siden hun hadde møtt noen som kjente faren. Riktignok var denne ubehøvlede gamlingen ganske annerledes enn de andre hun hadde truffet, og kanskje han ikke var helt tilregnelig.

«Han forsvant under pesten, hørte jeg. Fant dere ham?»

Ingebjørg nikket. «Jeg fant ham lenge etterpå. På stien fra Eidsvoll og hjem. Hadde det ikke vært for relikviekorset og ringen hans, ville jeg ikke ha forstått at det var ham.» Hun trakk relikviekorset frem fra klenningen og viste ham det. «Mitt følge og jeg ble overfalt av ugjerningsmenn på veien over Dovre, men til alt hell tok de ikke annet enn kløvet på hestene.»

Den gamle brummet. «Da hadde du hellet med deg. De færreste kommer fra det med livet i behold.»

Hun nikket. «Ja, vi var heldige. En i følget er en diger brande. Jeg tror de ble redde da de så ham og ville fortest mulig vekk.»

«Det var Simon Isleivsson,» forklarte Olavs far.

Gamlingen vendte seg brått mot ham. «Simon Isleivsson? Steinhuggeren?»

Faren nikket. «Det er lenge siden han arbeidet ved Kristkirken. Han dro sørover og ble borgmann i Oslo.»

«Og nå har han våget seg tilbake til Nidaros?»

«Han vanker sammen med Audun.»

Den gamle så bestyrtet på ham. «Vanker han sammen med Audun? Hvordan kan det ha seg?»

Faren trakk på skuldrene. «Spør ham!»

Det lød et lite klynk fra kroken igjen.

Ingebjørg var blitt stående ved benken etter at hun hilste på den gamle, nå benyttet hun anledningen til å gjøre det hun lenge hadde lengtet etter.

«Jeg skal se til ham,» sa hun fort og smatt bort til den mørke kroken før noen rakk å stanse henne.