Berit Elisabeth Sandviken

8

Lassjenta

Vårtegn

Berit Elisabeth Sandviken

8

Lassjenta

Vårtegn

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Julsruddalen

Barbra Olsen

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Ole Sigvard Olsen, faren. Sagmester i Julsruddalen.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras tvillingdøtre.

Rønningen

Lars og Hanna, gårdmannen og -kona.

Edvard, odelsgutt og soldat.

Marte, vesle-Hanna og vesle-Nils, de yngste Rønningenbarna.

Jens, gårdsgutt.

Berte, kårkone.

Andre

Mina på Haugen, Elise og Jakob i Steffenshimet, gamle naboer.

Nils Grefsen, handelsmann/bruksbestyrer hos Bernt Anker.

Joel Iversen, kullbrenner i skogen på Dokken.

Borghild gjestgiverkone, driver skysstasjonen i Skedsmo.

Johannes Kleophas, gammel, vis mann.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Knud Hansen, handelsdreng/kremmer, Barbras festemann.

1

Barbra lente seg mot dørkarmen.

Hodet kjentes som en ulldott, og rommet danset og beveget seg.

Bertes smertestønn hamret mot ørene det ene øyeblikket, for å seile langt av sted det neste. Døra ute i bislaget sto og slang etter ham i vinddraget.

Nå måtte hun forsøke å komme seg ut på kjøkkenet og se hva faren hadde gjort mot kårkona. De stygge ordene hans, om ungene som han ville sette ut i skogen hvis hun ikke ga dem fra seg, lå tungt inni henne. Selv om han hadde drukket, var hun ikke et øyeblikk i tvil om at han mente det han sa. Skammen skulle fjernes og glemmes.

Den eneste måten det kunne gjøres på, var å få ungene bort.

Forskrekkelsen satt i, og bare dette at han hadde tatt seg inn til henne var mye mer enn hun hadde ventet. For ikke i sin villeste fantasi hadde hun tenkt seg muligheten av at han skulle vedkjenne seg farskapet. En slik skam måtte han ønske å skjule, hadde hun trodd, men siden han hadde tyllet i seg så mye brennevin visste han kanskje ikke hva han selv sa og gjorde?

– Je kan bære dom tel tjernet oppi berget og søkke dom nedi tel Nøkken, hadde han snøvlet, men han hadde ikke så mye som kastet et blikk på ungene. Hva hun selv svarte, klarte hun ikke å huske, så vettskremt hadde hun blitt.

Kulda som strømmet innover gulvet, hjalp henne til å summe seg, slik at hun kunne stå oppreist uten å bli svimmel. Blodet rant i striper nedover lårene og dryppet på filleryen. Hun knep knærne sammen, trykket den ene neven mot den tynne lerretskluten med mose i og festet blikket på dørbladet mens hun humpet seg framover. Det slaskete mageskinnet hang tomt og bløtt under hendene og ga henne grøsninger. I vindfanget kunne hun se hvordan faren hadde revet kostveden utover og gått fra alt sammen, rasende og dørgende full. Heldigvis hadde han blitt såpass skremt over hvor små jentene var at han ikke våget å røre dem. Men Barbra kjente den nye skrekken hugge i brystet for hvert hjerteslag.

Han hadde også truet med å rydde Knud Hansen av veien!

Føttene brant av kulde lenge etter at hun hadde flyttet seg til kjøkkenet, og da hun slepte seg over filleryen, vokste rosene av hennes eget blod mot fotsålene. Ungene lå i ullredene sine innved peismuren, og hadde ikke tatt skade av farens brutale visitt.

Eller var de døde?

Hadde de frosset i hjel i kaldtrekken fra døra? Hun turte ikke å se etter.

– Han Ole har tatt skade i huet sitt ta fengselsoppholdet, stakkar, kvinket Berte med svak stemme.

Hun lå på gulvet innunder kjøkkenbordet, ynket seg vondt og snappet etter været. Hendene hennes var som døden da Barbra forsøkte å trekke henne fram. Smertestønnene skar henne i hjertet, men hun måtte få henne opp i sengebenken og bre over henne ullteppet. Ellers ble stakkaren syk.

Avbrutt av mange og lange pauser, mens Berte gjenvant pusten, klarte Barbra til slutt å få henne på plass. Da hakket den gamle tenner, bak lepper som var blå og tynne.

– Ligg stille. Je må ta på meg litt mer kleer, kommanderte hun og kom seg inn i kammerset. Der var alt slengt hulter til bulter, så det tok tid før hun hadde fått på seg både strømper og stakk. En ny fille til å ha mellom lårene fant hun også, og først da den var på plass, huket hun baken ned på senga for å samle seg litt.

Møtet med faren hadde kommet uventet og varte så kort at hun et øyeblikk lurte på om hun hadde innbilt seg det hele. Da det ramlet og bråkte i bislaget, hadde hun vært sikker på at det var Knud Hansen som kom for å se ungene sine. Det var da hun forsto at gjesten var beruset at hun rent mistet fatningen og ga ham inn.

Mens hun karet seg på føttene igjen, husket hun at hun hadde ropt til ham at ungene ikke var hans. Nå var hun glad for at det var faren, selv om han knapt hadde hatt ett vettugt ord til henne. Han hadde blitt så forvirret av å se henne halvnaken og med blodige renselseskluter at han ravet tilbake til kjøkkenet.

– Sett dessa forbannade krypa ut tel ulva, og se tel å komme deg himatt i dalen, skrek han. Til alt hell rørte han ikke ungene i ovnskroken, men Bertes protester enset han ikke.

– Je veit åssen je skal ordne opp i denne skamma di, og hvis du itte gjør noe ved det sjøl, skal je komme att og ta meg ta elendigheta, snerret han idet han forsvant ut.

– Unga sover, hvisket Barbra til Bertes bleke ansikt i sengebenken da hun endelig kunne titte ned på dem, før hun la dugelig med fet furuved i peisen. Hun fikk ikke noe svar.

Med bord og benker til støtte listet hun seg omkring i det kalde rommet og fikk satt møbler og gjenstander på plass. Kjente seg svak og matt, og måtte stadig stanse for å trekke pusten dypt. Utenfor vinduet i nordveggen feide vinden snøen forbi i lange, hvite kast, og de nakne bjørkene i dalen bak låven veivet iltert mot en blygrå himmel.

Hva i all verden skulle hun gjøre?

Hun la hånden på Bertes panne. Hun var god og varm, men måten hun snorket på gjorde henne engstelig. Hun måtte ha falt i uvett. Kanskje hun var i ferd med å dø? Barbra ble tung og het i hodet, og forsto at hun burde komme seg tilbake i senga før hun deiset i gulvet. Ungene hadde det bra og var trygge, og varmen i peisen flammet rolig innerst i hjørnet. Rommet kjentes allerede litt lunere.

– Berte! ropte hun. Hørte at stemmen var grøtete og at leppene ikke helt ville lystre. Berte snorket tungt.

Med trege, tunge bevegelser krøp hun til slutt opp i senga igjen og fikk lagt hodet på puta. Da seilte rommet sin vei mens en bølge av svett kvalme brøt i halsen. Hun måtte hvile seg litt før hun kledde seg bedre og gikk inn til Hanna etter hjelp.

– Hallo! Er det noen heime her?

Barbra stirret inn i ingenting. Lyset fra vindusgluggen begynte å dø ut, og kammerset lå i dust mørke rundt henne. Hun var god og varm, og hjertet hamret voldsomt i brystet. Drømmen satt ennå i. Om faren. Han hadde ropt, og ville inn til henne.

– Barbra, er du her inne?

Hun akte seg opp i sengeenden og lyttet med alle sansene mot stemmen fra kjøkkenet. Den liknet Knuds!

Den som kom, trampet snøen av seg, hørte hun, men hva skulle hun svare? Han var jo en tyv!

Hun lot tommelen føle på sølvringen på høyre pekefinger, der hun hadde satt den fordi den var for stor. Knud hadde stjålet den fra henne og solgt den til Edvard.

Eller hadde han ikke det?

Var det Edvard som løy, nok en gang?

Hun rakk ikke å tenke mer, før han steg tungt og sakte inn i rommet, der filleryen tok av for de hardfrosne lærsålene. Berte snorket videre. En av ungene klynket.

– Je er her, sa hun så, og bestemte seg for ikke å nevne ringen. Hun trengte ham for å skaffe hjelp til Berte, og kunne ikke risikere at han ble sint eller skremt og stakk av.

– Det er så mørkt her. E kan ikkje sjå nogo.

– Pass deg for kassa ved ommen, for der ligger unga. Gå rett fram, hit inn.

Lukten av frisk, kald vinter drev foran ham, og da han trådte over terskelen, måtte hun klemme hendene mot brystene, slik hamret det under dem.

– Det er tyristikker ved peisen, du må tenne et par og ta inn hit. Er det glør der?

– E skal sjå etter, svarte han og listet seg forsiktig ut igjen. Hun hørte ham pusle der ute, og benyttet den vesle pausen til å rette på klærne og håret. Hun måtte ha sovet en god stund, så stripete som kinnet hennes hadde blitt av åkleet. Hun gnikket på det og tenkte på hva hun skulle si til ham.

Hun fikk nok med å svelge da han sto inne hos henne igjen, med tyristikken brennende like under ansiktet og blikket på henne. Han var gyllen og vakker der han sto, og tydelig engstelig og usikker. Hun ble varm i pannen av blikket hans.

– Kå er det som har hendt her? Det var umulig å komma seg inn, så mykje ved som det lå ute i gangen. Barbra tenkte seg fort om og bestemte seg for å holde tyst om farens besøk.

– Det kom en fyllik ramlende inn her, mumlet hun fort, uten å se på ham. – Han dyttet tel’a Berte så hu slo seg. Je trur at’a ligger i uvett.

– Enn du da? Gjorde’n deg nogo?

Tyristikken beveget seg da han knyttet neven. Skyggene danset på veggen.

Barbra klarte å berolige ham, men kjente seg langt fra sikker på at han trodde henne. Han ville vite navnet på mannen, for å oppsøke ham.

– Je kjente’n itte, løy hun og foldet hendene under teppet.

– Det var ikkje han Edvard, vel?

Øynene i hennes var harde.

– Nei. Han . . . så gikk hun i stå, for Edvard hadde jo vært innom. Med ringen. Hun lot som om hun fikk en hostekule og gjemte ansiktet i hendene. Han lot til å tro henne da hun på nytt nektet for å kjenne fylliken.

– Gjorde’n unga nogo?

Han bråsnudde, tråkket ut i kjøkkenet igjen og lot henne bli igjen i mørket. Lyset fra tyristikken irriterte jentene, for plutselig krøp to ynkelige, tynne pip inn til henne. Ikke før hadde hun registrert den lille lyden, så stakk og prikket det i de sprengte brystene. Verket rent mens lerretsblusen ble kald av melken som sildret. Da var han der igjen med to stikker som han satte i veggstakene etter at hun hadde pekt dem ut. Øynene hans var svarte i eventyrskjæret.

Han løftet et stort knytte og la det forsiktig på lårene hennes. Oppå åkleet. Smilet lyste av varme og vennlighet og noe som hun kjente langt inne bak brystbenet. Hun ville svelge, men strupen var for tørr. I stedet grep hun etter bylten.

– E har kjøpt litt tøy tå forskjellige slag, så du kan sy åt ungom. Jomfrua på butikken hjalp meg å plukke det ut, og e trur at det er bra saker, sa han stolt og strakte nakken da en av ungene ga lyd fra seg.

– Men je kan itte betale . . .

Barbra stirret skamfullt på ham og skjøv bylten ned på leggene. Hun kunne ikke ta imot en slik gave. For alt hun visste, hadde han stjålet den også.

– Du skal da ikkje betale, Barbra. Ungom lyt få klede. Såpass må da e by åt når du har hatt all stria med å bæra døm og fø døm. Detta skal du ikkje takke for engong. E kan jo gjeva det åt jentene, sia det er døm som trøng det.

Han lo en liten latter og grep om bylten. – E sett’n på golvet her, da kan du sjå på’n når det passer slik. Men kå var det du sa om den gamle kjerringa?

Han grep om neven hennes med begge sine, som den naturligste sak av verden. Pulsen hamret i fingertuppene, kjente hun.

– Han far . . .

Barbra bet seg i tungen og tidde. Han måtte aldri få vite om farens ærend. Eller hvordan sammenhengen var mellom ham og tvillingene. Husket med et gys trusselen om at han skulle ordne opp med skammen og sette ungene til ulven.

– Hu Berte blei rivi over ende da han fylliken brøytet seg inn. Hu slo seg nok fælt, gjentok hun for sikkerhets skyld.

– Da skal e sjå te ho, men nå trur e jentene er sultne.

Han ble stående ved siden av henne og leke med hånden hennes. De lange, vakre hendene gled i små, myke bevegelser mot huden. Det kriblet helt oppe i armhulen. Kinnene brant, og hun våget nesten ikke å puste, så intenst følte hun nærheten av ham. Tett inntil, hud mot hud.

Barbra lyttet forferdet til skrikene som vokste i naborommet, og visste at hun måtte legge dem til. Det var mange timer siden de hadde fått noe, men aldri om hun ville stå opp mens han så på. Kanskje var hun både blodig og svimmel om hun satte føttene på gulvet, og Berte kunne hun ikke vente hjelp fra.

– Skal e lyfte jentene inn åt deg, kanskje?

Barbra pustet lettet. Glemte seg rent bort og smilte til ham. Da løftet han den andre hånden, strøk henne lint over kinnet og holdt blikket hennes fast. Å slippe bort fra ham var umulig, om hun forsøkte aldri så hardt.

– Ja, vil du gjøre det? Men du må itte . . .

– E har tatt i småunger før, Barbra. Du trøng ikkje væra redd for at e skal ødelegge døm.

– Ja, men . . .

Protestene døde da det brått gikk opp for henne hva han hadde sagt. Hadde han andre unger? Var han kanskje enkemann? Eller gift!

Hun la hodet i hendene mens hun ventet, og innså at hun ikke ante noe om ham.

Kjente ham ikke.

Like lite som han kjente henne, men likevel hadde de to ørsmå tvillinger sammen. Snart skulle de bli mann og kone.

Men dele leie med henne skulle han heldigvis ikke gjøre på lang, lang tid.

– Du kan sette skuffen i beingjerdet, da kan je løfte dom opp sjøl, hvis du hjølper’a Berte imens, stammet hun og grep om skuffkanten.

– E ville nå gjerne ha sett ordentlig på døm. Om døm er lik på far sin.

Han smilte skjevt og forlegent til henne.

– Du ser itte det så tidlig, stammet hun. – Han Lars har forresten reist etter presten, for Berte er redd at dom itte kommer til å leve.

Hun sa det fort og ble forskrekket, for det var ikke det hun hadde tenkt å si. Hun ville bare at han skulle fjerne seg, slik at hun kunne hente ut de nakne brystene sine. Berte jamret seg igjen.

– Kan du koke litt vann og se tel’a Berte mens je ammer?

Det var som om han forsto det hun ikke sa.

– E skal ordne opp uti her, både med veden og det andre, så kan e sjå på jentene våre etterpå. Dauen skal ikkje få nærme seg, for oss ska stelle godt med småkrypa. Ungom våre skal bli verdas stauteste jenter.

Hun måtte smile, før skyldfølelsen brått dimmet øynene. Han trodde virkelig at han var far til Abelone og Berte Maria.

– Kjære Gud, itte la’n far komme att. Itte la’n komme att, vær så snill, tryglet hun inni seg da hun bøyde seg over kommodeskuffen. Hun forsto ikke hvorfor, men nå, som alle gangene før, var det Abelone hun først la mot det sprengte brystet. Også denne gangen tok den arme, vakre skapningen etter henne med myke, vare bevegelser og grep med rødrosa lepper om den melkevåte vorten.

God varme la seg omkring dem, og Barbra ble sittende og stirre betatt på den diende datteren og lyttet etter Knuds stemme på kjøkkenet.

Plutselig klang en lys jentestemme i ørene. Ordene var svenske og ble sagt som en spådom på torget i Christiania.

Frida het spåkvinnen, og var tater. Hun mente også at Barbras familie hørte til det reisende folket. Hvorfor hadde hun ikke sagt noe om, så akkurat den delen av praten ville Barbra ikke gruble mer over.

Faktisk hadde hun nesten glemt hele spådommen om jentene hun skulle bli glad i og noe om en mørk mann som ventet lenger framme. Hadde slått det fra seg som tøys og dikt. For Frida hadde også spådd at hun skulle bli mest glad i en mørk jente!

Nå strømmet det på, alt det merkelige som hun ikke hadde forstått eller villet tro den dagen i høst. Frida hadde snakket om to jenter. Den mørke skulle hun knytte seg til, mens det var den lyse hun måtte være ekstra god mot.

Hun grep om Abelones fullkomne, lille hånd. Stirret undrende på det nesten svarte håret. Øynene bak de senkede lokkene var bare et uendelig dyp av mørke, og kunne like gjerne bli brune som blå. Deretter kikket hun på Berte Maria, som var like lys som søsteren var mørk, selv om blikket var det samme. Først om noen uker ville fargen bli tydeligere, visste hun.

Følelsen hun hadde for dem var forskjellig, alt etter hvilket blikk hun så inn i.

Den lyse ville liksom ikke ta kontakt. Holdt hendene knyttet, og øynene vek til siden når de en sjelden gang var åpne. Hennes skrik lød ikke hjelpeløse, men sinte. Det var derfor hun oftest tok etter Abelone, måtte hun innrømme, der hun satt tilbakelent og varm.

Kunne det være tvillingene Frida hadde sett i spådommen?

Hvorfor sa hun da at det var den lyse som ville trenge mest varme og godhet? Hun kjente det heller som om den ungen var en fremmed.

Av annet blod.

Knud hostet og rev henne ut av tankene.

Han snakket med Berte, med forsiktige, vennlige ord, og lovte henne en kopp byggsuppe, bare han hadde fått fyr i peisen igjen. Barbra grep forsiktig om Abelones spinkle neve og ble sittende og se hvordan fingrene leet seg i takt med sugingen. Da ramlet det i vindfanget. Døra ble kastet mot tømmerlaftet ved peismuren da gjesten snublet i vedtrærne og stupte mot dem.

– Tenkte je det itte. Du har værsågod å ha deg ut herfra, din døl, skrek Ole Olsen mot han som snart skulle bli svigersønn. Barbra knuget barnet og stirret forferdet på faren. Han var grå i ansiktet, og øynene fløt i karmene. Han minnet om en sinnssyk. Begge mannfolkene sto brått i kammerset hos henne. Knud nærmest.

– E tykkjer heller at du skal gå, svarte Knud med en stemme som dirret. Kinnene rødmet mens nesevingene bevret, bleke og blodløse. Barbra tok etter armen hans.

– Far, du får gå himatt. Du er itte bra, stammet hun med stive, kalde lepper, og merket hvordan den lille ungeskrotten spente seg til skrik i hendene hennes. Vugget henne forsiktig, uten å slippe øynene av faren.

– Je er flust bra nok, det veit du. Og unga er mine, så det er je som bestemmer over dom. Dom er ta mitt kjøtt og blod, og nåde deg, døl, om du tar fra meg’a Barbra! Det skal du komme tel å angre bittert og lenge på.

Barbra ville protestere, men eide ikke lenger stemme, så da Knud gapte og virret med hodet, ravet faren ut av rommet og slamret døra i etter seg.

Da vrælte begge ungene med tynne, hese stemmer, og fire magre armer fektet skremt ut i det kalde rommet.