Berit Elisabeth Sandviken

9

Lassjenta

Svik og savn

Berit Elisabeth Sandviken

9

Lassjenta

Svik og savn

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Julsruddalen

Barbra Olsdatter

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Ole Sigvard Olsen, faren.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras tvillingdøtre.

Rønningen

Lars og Hanna, gårdmannen og -kona.

Edvard, odelsgutt og soldat.

Marte, vesle-Hanna og vesle-Nils, de yngste Rønningenbarna.

Jens, gårdsgutt.

Berte, kårkone.

Andre

Mina på Haugen, Elise og Jakob i Steffenshimet, gamle naboer.

Nils Grefsen, handelsmann/bruksbestyrer hos Bernt Anker.

Joel Iversen, kullbrenner i skogen på Dokken.

Borghild gjestgiverkone, driver skysstasjonen i Skedsmo.

Johannes Kleophas, gammel, vis mann.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Knud Hansen, handelsdreng/kremmer, Barbras festemann.

1

Flyttedagen, 14. april 1801

Barbra ble gående hvileløst rundt på tunet foran lensmannsgården etter at faren og Mina til slutt forlot henne. Lensmannen ventet dem med opplysningene om arveoppgjøret etter bonden på Morskogen, han som var Oles far. Og selv om både Barbra og de to aller helst ville ha snakket sammen i stedet for å tenke arv, ble hun stående der alene mens Minas aller siste ord kvernet i hodet:

«Hu Hanna får ingen arv her i dag, for hu er itte datter hans Ole Sigvard på Morskogen.»

Barbra kjente seg kraftløs og forvirret der hun travet omkring. Og det ble mer og mer klart for henne at hun egentlig hadde visst alt dette lenge. Stemmene inni henne hadde forsøkt å fortelle at faren og Hanna slett ikke var såpass som halvsøsken. Likevel var det et sjokk å høre sannheten fra Mina, eller bestemoren, som hun faktisk var.

Faren hadde også blitt rystet av denne hemmeligheten som plutselig gjorde ham til enearving etter bonden, som han alltid hadde tenkt på som fosterfar. Og han hadde brått fått en mor, der på lensmannstrammen.

Barbra klarte likevel ikke å tenke mer, selv om hun forsto at det kom til å forvandle livene til mange. For henne selv spilte det ingen rolle hvem Ole Olsen var sønn av, for hun hørte ikke sammen med ham.

Hun og tvillingbroren Simen hadde en ukjent mann fra Kongsberg til far. Heller ikke det kjente faren til.

Men enearvingen til Morskogen var far til tvillingjentene hennes, det var det ingen tvil om. Nå kjente hun det som om hun ble revet i filler innvendig, slik herjet frykten. Faster Hannas trusler om å sette de to små krypene ut på legd var med ett blitt til skremmende virkelighet.

Minas setning brettet marerittet ut i all sin gru framfor henne mens hun tråkket utålmodig rundt på lensmannstunet. Barbra hadde kjent seg trygg på at det ikke kunne skje denne dagen, og derfor hadde hun også sagt ja til å skysse faren og Mina, mens gamle Berte skulle passe ungene hjemme i kårbygningen. Der trodde hun at de var trygge, siden også Hanna skulle i skiftesamlingen.

Men Hanna, som hadde stått reisekledd da de forlot tunet, skulle ikke til lensmannsgården. Men hvor hadde hun da tenkt seg?

Og hvem var de ukjente gjestene som nærmest hadde sneket seg inn i kjøkkenet og liksom nødig ville bli gjenkjent?

Barbra vred de kalde hendene sine og stirret mot vinduene i gårdshuset, som for å mane de andre to ut igjen. Redsel og vonde anelser hugg i henne, sammen med hjertebanken, til hun ikke orket å trave mer, og sank sammen på den våte vårsnøen med hodet i hendene. Et skrik rev seg løs fra bunnen i henne og flerret det stillestående mildværet.

Et desperat NEI! slet seg opp fra den tykke halsen, om og om igjen, til den ble sår og to stallkarer brått trampet mot henne med skremte ansikter.

– Er du sjuk, eller har det gått trill rundt i hue på deg, bjeffet den ene. Da sanset hun seg og løftet hodet, uten å se noe som helst, annet enn bildet av to ynkelige små og hjelpeløse spedbarn.

– Hu Hanna har tatt unga mine, sa hun dødt og stablet seg på føttene. Da lo drengene og gikk, og inngangsdøra i lensmannsgården ble åpnet.

Inne i kjøkkenet på Rønningen var det kaldt og lite trivelig, for ingen hadde lagt ved i peisen på lang tid. Ikke et voksent menneske var å se, bare de tre yngste av ungene. Marte, som hadde stelt dyrene om morgenen og hadde ryddet bort kjørlene og ordnet med melken i bua etterpå, kjeftet og smelte mot småsøsknene. Mellom utbruddene fortsatte hun å klundre med de nesten døde glørne i askehaugen. Noe flatbrød og et par halvtømte staup sto på kjøkkenbordet og luktet brennevin, men ellers var det lite som vitnet om aktivitet og arbeid i det hustrige rommet.

– Er det lenge sia hu mor dro, Hanna?

Marte bjeffet mot minstesøsteren, før hun på nytt konsentrerte seg om å blåse i askehaugen. Sot og støv drev om hodet hennes og la seg på hender og gulvplanker. Ettåringen krabbet forskremt bortunder bordet, der han ble sittende og sutte på tommelen og følge storesøsteren med et forskremt blikk. Gulvet ble vått under ham, og nesetippen var rød og kald.

– Je veit itte, for je har vært oppe i Lia etter et åkle som dom hadde lånt. Det var tomt her da je kom att, og han Nils lå og sov i kammerset. Je så at dom kjørte ut fra tunet da je var på veg nerover i lia. Han Edvard dro også, men han kjørte sørover. Hu mor og dom andre dro mot Minne. Kanskje dom skulle på butikken?

Vesle-Hanna trakk i de bustete flettene mens hun saumfor bordet etter noe spiselig.

– Hu Barbra måtte kjøre far sin og hu gamle Mina på Haugen tel lensmann’, men dom reiste for flere timer sia. Je så at dom dreiv og selte på unghesten, og Julsruddalsbrunen står att på stallen her, sukket Marte. En ørliten, blåstripete flamme slikket tyriflisene og farget fjeset hennes rødt. Trekkene var stramme.

Det banket hardt på kjøkkendøra.

– Er ho Barbra her? Ho var ikkje i kårbygningen.

Marte svingte rundt og stirret på mannen som ikke hadde tid til å vente på svar. Kinnene hennes glødet enda mer da hun så hvem det var, men Knud Hansen enset det knapt. Blikket sveipet kjøkkenet mens han ventet.

– Nei, hu kjører far sin og’a Mina tel lensmann’, svarte vesle-Hanna viktig, med et listig øyekast mot søsteren. De var begeistret for Barbras festemann, begge to, selv om han hadde det stygge arret i pannen.

– Når tid kjøm’n att? ville han vite, men det klarte de ikke å hjelpe ham med. Ristet bare på hodet, med røde, varme kinn, tross kulda.

– Er lensmann’ på Morskogen?

Knud Hansen så ut som han ville ta steget inn i rommet, og ansiktet hans svarte ikke på jentesmilene, men var dystert å se til.

– Morskogen?

Jentene så på hverandre, før de kikket på ham igjen og ristet på hodet. Det visste de ikke, men lensmannen bodde nærmere sundstedet, nedenfor kirken, minnet de ham om, uten at han ble blidere av det.

– Han Edvard sa at ho Barbra hadde reist til Morskogen, sa han kort og klødde seg i håret så det stygge arret kom til syne. Det var hissig i fargen under neven hans.

– Ja vel, nikket Marte. Hvorfor han maste slik når han likevel visste beskjed, skjønte hun ikke.

– Er det sant, meine e? freste han bak henne, og dermed satte smågutten under bordet i å skrike. Da trakk gjesten seg bakover og tråkket ut på trammen.

– Je veit itte, men hvis’n Edvard sa det, er det sikkert det, for han er voksen og veit mer enn meg, i hvert fall, lespet vesle-Hanna og grep etter lillebroren.

– Mor deres var innom på butikken for litt sia, men e rakk ikkje å snakke med ho. E ville sjå um’n Edvard sa sant, men sjøl um e sprang sørover straks e kunne, nådde e ikkje att mor deres. Er ho kommet heim att?

Han kikket på nytt forbi jentene og lyttet mot taket og kammerset innenfor.

– Nei, hu skulle kanskje tel lensmann’, hu au, for bonden som er død, var faren hennes, forklarte Marte, og det fikk Knud Hansen til å roe seg.

– Men lyt en ta ut så små unger i denne farlige vårlufta, da? spurte han, gned seg grublende i fjeset og ristet på hodet. – Dere får leve så vel. E får ta av sted, sa gjesten fort og trykket lua på hodet med den ene hånden og smekket døra i med den andre.

– Han er jammen temmelig forstyrret etter’a Barbra, sukket Marte henført, og snart gikk praten drømmende og lett mellom søstrene mens bålet vokste seg stort og varmt. Guttungen fikk tørre klær, og smørbutten ble hentet fram fra skapet. Litt finmat ville de unne seg nå som de likevel hadde hele huset for seg selv, og snart måtte de ut i fjøset for å dra ned høy til kuene igjen. Ettermiddagen krøp raskt nærmere, med melking og grøtkok.

– Skal vi drekke opp et krus hver? hvisket vesle-Hanna mot storesøsteren mens hun trakk det ene halvtømte brennevinsstaupet til seg over bordplaten.

Om noen hadde spurt Barbra om hun hadde sett mange mennesker underveis, og om den eller den var hjemme i husene bortover, ville hun ikke ha kunnet svare. Hvordan arveoppgjøret hadde foregått, hadde hun bare en ørliten anelse om, hvis hun konsentrerte seg. Faren og Mina hadde snakket ivrig sammen helt fra de kløv opp i sleden foran lensmannsgården. Forsiktige og engstelige hadde de snakket og drøftet det merkelige som hadde skjedd. Hun hadde fått med seg enkelte setninger om gården og pengene og innboet, men i Barbras ører lød det hele som en jevn strøm av tomprat.

I kroppen sprengte frykten for at Hanna skulle ha båret ungene på bygda, og verken farens forundring eller Minas glade pludring nådde inn til henne. Faren var enearving, men fordi han hadde sittet i fengsel og begynte å bli gammel, skulle gårdsbruket gå til Even, eldstesønnen. Såpass hadde Barbra skjønt. Og at faren var opprørt over det.

– Hva syns du om å slekte tel en storgård, da, Barbra? spurte han forsiktig en gang, men tidde fort da hun bet ham av.

– Har du itte noe viktigere å tenke på enn penger? skrek hun til ham og kjente Minas hånd mot ryggen sin.

– Du må itte hisse deg opp slik, Barbra. Du kan da skjønne at’a Hanna itte gjør noe så gæli som å sette bort unga dine, trøstet hun, men ordene gled av henne. Inni seg kjente hun sannheten, samme hva Mina og faren mente. De sa bare det de håpet, hvis de i det hele tatt brydde seg om at ungene ble tatt fra henne. Da de ikke ville høre, tidde hun bom stille og jaget på hesten, til den travet av sted med sleden, som lugget og skrenset hver sin gang. Farens forsiktige hint om at hun måtte huske at unghesten hadde sår, angikk henne ikke. Den kunne styrte om den ville. Hun var likeglad med alt, bare hun kom seg hjem og fikk reddet ungene unna fasteren.

– Hypp, vil du se tel å ha deg av sted, di sinke! skrek hun hver gang vallaken slakket på i en helling eller der hvor snøen hadde råtnet bort. Først da det blinket vått langs hesteflankene, tok hun til vettet og lot den arme skapningen gå som den lystet. Gråten klemte henne om strupen, og kroppen hadde knapt ro til å sitte stille på kuskesetet, så ivrig var hun etter å komme hjem. I den siste dalsenkningen, før veien jevnet seg ut igjen foran den lange sletta, sneiet hun uvørent forbi en skremt bonde med hest og møkkjerre, og rykket i tømmene.

Hun kunne se husene i Rønningen det meste av sletta bortover, og kjente det som om de ikke kom noe nærmere. Røyken ringlet seg fra våningshuset mot himmelen, og Jens drev og bakset med vedhugging utenfor skålen. Han virket liten og krumbøyd så langt borte, og så vidt hun klarte å skjelne, fantes det verken hester eller andre folk på gårdsplassen. Hun stirret mens motvinden blåste tårene i strimer fra øynene, men ble til slutt sikker.

Det røyk ikke av pipa i kårbygningen.

Da reiste hun seg, satte føttene ned på meiene og jaget enda mer på det utslitte, vakre dyret.

2

Nede i Julsruddalen, der våren langsomt krøp nedover liene, skrek det i et nytt, blankt sagblad. Noen ganger gren det som i duett, av sagbladet som hadde erstattet det som drepte Jens i Minne, og et mindre, i saghuset lenger oppe i åa. Den lange, lave bygningen i det som ble kalte Stensbysaga, var svart og morkent av vær og vind, og den sagen sto ofte virkesløs lange tider om gangen. Plankekløvingen gikk raskere for seg med det nye bladet, og dessuten ble skuren jevnere.

Indiana var glad for at hun ikke skulle ha ansvaret for den øvre, eldste sagen. Disse første dagene som sagmester hadde hun mer enn nok med å finne ut av én ting om gangen. For det var mye å holde styr på. Ikke minst var hun engstelig for at hun ikke skulle klare å justere og file det voldsomme sagbladet. De lange tennene gnagde sultent på stokkene, og mannfolkene som styrte dem, hadde forsøkt å lære henne de ulike lydene i metallet. Vannføringen var så liten nå før snøen smeltet at de hadde tid til det.

– Når’a griner tørt sånn som nå, må du finne fram fila, men hvis’a synger med jevn og stille lyd, er’a skarp nok.

– Stille lyd? sa hun da og kikket på dem der de sto, svette og nedstøvet av sagflis. De forsøkte å være tålmodige med henne, forsto hun, men kunne ikke unngå å legge merke til øyekastene dem imellom. De kjente seg nok langt fra trygge på at hun ville mestre oppgaven som sagmester, men sa det aldri rett ut. Hvordan det skulle gå når snøsmeltingen tok til for alvor oppe i berget, våget hun nesten ikke å tenke på engang.

– Åssen noen kan kalle dette sagbladet for stille, begriper itte je, lo hun til dem og klemte håndflatene mot ørene. Det var som om lyden skar seg gjennom hodet på henne enkelte dager, og da orket hun nesten ikke å tenke på matlaging eller fjøsstell når kvelden kom. Hodet var som en brennende kladd på skuldrene, og nakken ble til to skarpe, smertefulle stropper oppunder skallen.

– Du må bare lære deg sangen, forklarte han som hadde arbeidet lengst i levenet. Da nikket hun bare, uten å diskutere mer med dem. Men inni seg kjente hun bladet rive og slite lenge etter at hun hadde lagt seg tilbake på stampeloputa. For visst hørte hun at sagen sang, det var ikke det som plaget henne. Men sangen var en annen enn den hun selv bar i seg, følte hun. Rytmen i de huggende bevegelsene fulgte ikke hjertet hennes, slik rokketrøene eller vevskyttelen kunne gjøre. Det var derfor hun ble slitt fra innsiden.

– Du blir itte her så lenge heretter, kanskje? spurte en av karene idet hun krøkte seg fra dem, mot dammen, der det hadde samlet seg rusk og kvister. Også det var det hennes ansvar å holde styr på og kaste unna når Ole ikke var hjemme. Til daglig skulle småjobbene på bruket være hans, hadde Grefsen sagt. Hvis han tok til takke med dem, men i dag var han hos lensmannen.

– Je har itte tenkt meg noe annet sted, i hvert fall, smilte hun anstrengt og kjente at hun ikke ville hatt noe imot å reise vekk fra det evige saggnålet. Hvis hun bare kunne finne noe å livberge familien sin med et annet sted.

Hun stusset da hun møtte blikket hans. Det var nysgjerrig åpent, som om han ventet på en slags bekreftelse fra henne, men siden hun ikke forsto, fortsatte han å hinte.

– Han Ole tar deg vel med når’n fløtter tel Morskogen?

Indiana klarte å le, selv om smertene jaget mellom tinningene. Da ble han forvirret og usikker.

– Tel Morskogen? gjentok hun med en liten skulderheisning. – Hvis vi får et par stoler og ei kiste, får vi være glad tel, tenker je, sa hun, men fikk ikke fred for mannens uttrykk. – Han Ole vokste bare opp der, veit du, minnet hun ham på idet hun børstet flis av stakken og ville gå.

– Er det det han sier?

Mannen gikk opp på siden av henne og forbi. Stanset rett foran og stirret spent på henne.

– Sier og sier, sa hun. – Det er slik det er. Hu Hanna er arvingen, og du veit sjøl hvor raus hu pleier å være. Nei, vi får være glade for smuler, om vi får noe i det hele tatt, sukket hun, men mannen lot ikke til å ville gi seg.

– Je er fra Morskogen sjøl, sa han langsomt, og brått ble Indiana klar over at han forsøkte å fortelle henne noe viktig. Noe han hadde kjennskap til, men ikke hun. Og heller ikke Ole, kanskje.

– Ja, det veit je. Er du i slekt med’a Hanna, kanskje?

Mannen rødmet plutselig, før han ble grå og flat i trekkene. Da senket Indiana skuldrene og belaget seg på å vente. Sagdammen tetnet ikke om kvistrasket ble liggende litt til.

– Veit du det itte, altså?

Stemmen lød ekte overrasket, men han nølte litt da hun bekreftet det med et spørsmål.

– Å er det je skulle vete? Nå får du sannelig fortelle alt når du har sagt såpass, sa hun strengt og kjente seg litt kvalm.

– Om’a Hanna, mumlet mannen. Han angret tydelig på at han hadde åpnet samtalen, men nå ville hun høre resten.

– Je veit itte mye om’a, annet enn at’a er datter hans Ole Sigvard Olsen på Morskogen og er et troll av et kvinnfolk. Og dessuten klarer je fint å gjette meg tel at’a itte blir noe lettere å ha med å gjøre etter arveoppgjøret i dag. Nå som’a eier to gårder, men si det du tenkte på, for je må opp og renske i dammen.

– Hu Hanna blir itte rikere ta denna arven, Indiana, for hu er bare lausungen tel en ussel, fattig husmann. Et fyllesvin, som aldri har gjort et ærlig arbeidsslag, men lage unger kunne’n. Og lei er’n som satan sjøl, så den slektskapen får’a Hanna aldri jugi seg fra, ser du, sa han med en stemme som oste av forakt.

Indiana vekselvis hetnet og frøs, for mannen foran henne var breddfull av bitterhet og hat. Hun klarte ikke å ta ordene hans inn. Plutselig fikk hun det for seg at han var misunnelig på henne fordi hun hadde fått stillingen som sagmester. Selv hadde han arbeidet trofast på bruket i tjue lange år.

– Ville du helst hatt denna sagmesterjobben?

Hun hadde lagt neven sin bort på armen hans uten å være klar over det, og holdt på å stupe forover idet han rykket den til seg og stirret rart på henne.

– Misunner du meg arbe’ mitt, mener je? sa hun stille og ønsket at han skulle si ja. Så kunne han få det.

– Arbe’ ditt? gjentok han måpende.

– Du hørtes så bitter ut, sa Indiana langsomt mens hun gransket ansiktet hans, uten å forstå hva han mente og tenkte.

– Det hadde du blitt au om du hadde hatt en slik slabbedask tel far, glefset han og tok et skritt til siden.

– Far? Hanna sin, mener du?

Indiana rynket brynene da det omsider demret for henne.

– Ja, Hannas far. Og min. Og en drøss andres rundt her. Du behøver itte å krype for Rønningenfrua, Indiana.

– Veit’a Hanna dette sjøl? spurte hun forskrekket og stirret på ham. Nyheten hadde skremt henne, for hun visste hvor engstelig Barbra var for at Hanna skulle gjøre småjentene noe.

– Åffer trur du ellers hu plasserte mor si der hu gjorde? Hu Mina på Haugen ville aldri sladre på gamla om’a begynte å røre i dessa gamle sakene, veit du, sa han rolig. Indiana så på ham. Mannen var en ærlig sjel, det kjente hun til fra før. Han løy ikke denne gangen heller, forsto hun, og kjente en voksende uro. Hanna i Rønningens ondskap og sluhet hadde visst ingen grenser.

Om hun hadde tvilt før, ble hun med ett sørgelig sikker på at hun ikke ville nøle med å ta fra Barbra ungene.

– Hu Mina var innejente hos’n Ole Sigvard da’a var ung, men det visste du vel?

Indiana tok seg til brystet. Det hamret nesten vondt der inne da hun holdt mannen med blikket, som om han var den eneste redningen for henne. Ordene hans slo hull og slapp den dype klarheten inn i hodet hennes. Det var sjelden hun kjente den nå for tiden. Hun forsto nå, og bebreidet seg selv for sin egen blindhet.

– Je burde ha skjønt det, sa hun med langsom stemme fordi hodet brått ble fullt av bilder. Mannen foran henne enset hun ikke lenger. Hadde nok med minnene fra livet i Julsruddalen, med Mina som et sikkert og selvfølgelig samlingspunkt for dem alle.

– Åh, det mente je itte . . . stammet arbeideren og rygget tilbake mens han kavet avvergende framfor seg. Huden bleknet under den barkede og værslitte leten. – Je trudde da du visste det, men du må itte være vond på meg, Indiana. Je skulle ha holdt kjeft . . .

Hun så på ham og så ham ikke, men hadde ingenting å bebreide stakkaren, for dypt inni seg gjenkjente hun en boblende, ekte glede. En ren, god fryd som fløt ut i lemmene hennes, gjennom brystet, opp i hodet. Brått var smertene som dunstet bort.

– Hu Mina er vår likevel, da. For et stort menneske hu er! utbrøt hun. Så rakte hun neven fram, grep om den knudrete arbeidshånden og ristet den hjertelig. – Takk skal du ha for at du fortalte meg detta, og je er da itte vond på deg. Je angrer bare på at je itte har pratet mer ved deg før. Vi har jo gått forbi inan hver eneste ukedag i alle dessa tjue åra!

– Du er itte sint, da?

– Sint? Du er en hedersmann, Per Nilsen. Du kunne like gjerne ha sladret om denna elendigheten til hele sognet, men så har du tidd og skjult det helt til i dag. Hadde du sagt noe om detta før, ville det kanskje ha blitt tel uløkke for oss, med folkeprek og hat. Du fortjener ære og respekt, Per, sa hun varmt. – Du er en snill mann.

– Da slekter je kanskje itte så mye på far min likevel, da, smilte han forsiktig.

Indiana var ikke sikker på om det var hennes egne tårer som spilte henne et puss. Hun syntes tydelig at den storvokste karen var blank i øynene da han snudde seg fra henne.

– Je har levd med skamma og folks forakt hele livet. Je veit åssen det kjennes. Den smerten ønsker je itte å utsette andre for. Det er bare derfor, mumlet han stille før han løftet på strikkelua og hastet tilbake til saghallen.

– Barbra, sa Indiana høyt framfor seg og løp mot dammen. – Je må flyge opp tel Rønningen og se etter unga hennes Barbra, bare je får rensket dammen.

– Å sa du? ropte han bak henne. Indiana nølte ikke med å svare, for etter samtalen nå nyss ville hun aldri tvile på Per Nilsens troskap og ærlighet.

– Hu Hanna har truet med å sette unga hennes Barbra ut på legd. Du veit sjøl at det itte er tomme ord. Du får se etter saga, for je må flyge opp der . . .

– Å herre gud fader, ropte han forskrekket og ble drivende hvit i de smale kjakene.

– Je skulle ha advart deg før, Indiana. Je skulle itte ha tidd stille, for hu Hanna og’n far er som to . . . Å, kjære vene, detta er mi skyld . . .

– Nei, Per. Si itte slikt. Pass saga, og itte si noe tel dom andre.

Hun tok seg i det og stammet et hastig unnskyld før hun strøk oppover lia. Uten å ense verken saghylet eller kvistrasket.