Berit Elisabeth Sandviken

10

Lassjenta

Brutte løfter

Berit Elisabeth Sandviken

10

Lassjenta

Brutte løfter

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Julsruddalen

Barbra Olsdatter

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras tvillingdøtre.

Rønningen

Lars Rønningen, Barbras onkel.

Edvard, odelsgutten.

Vesle-Nils, Edvards uekte sønn.

Marte og Hanna, Edvards yngre søstre.

Jens, gårdsgutt.

Andre

Mina på Haugen, Elise og Jakob i Steffenshimet, gamle naboer.

Nils Grefsen, handelsmann/bruksbestyrer hos Bernt Anker.

Borghild gjestgiverkone, driver skysstasjonen i Skedsmo.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Elisabeth (Lisa) Miller, hestejente fra Hurdal Verk.

Knud Hansen, handelsdreng/kremmer, Barbras festemann.

Thiman Poulsen, gruveinspektør.

1

Den ble så helt annerledes enn alle andre somre.

Lang, trist, opprørende og slitsom hadde den blitt, syntes Barbra. Heldigvis hadde været vært noenlunde skapelig, slik at høyet kom velberget og rikelig i hus. Potetene sto fint, likedan lovte åkrene bedre tilstander til vinteren enn de hadde gjort på mange år.

Kanskje kunne de klare seg uten kornkjøp og barkemel i det minste? Mennesker i vide kretser hadde sultet og lidd vondt i to år nå. Også på Dokken hadde mange dødd av underernæring og vanhelse. Om været holdt seg og kornet kom godt i hus, ville gleden og optimismen på nytt kunne speiles i det lille samfunnet.

Men penger kunne bli en mangelvare. Særlig hos Indiana, moren hennes nede i Julsruddalen. Gravølet etter faren hadde kostet henne dyrt, selv om Lars og Edvard holdt selve laget i Rønningen. For det ble slik at de begravde både ham og Hanna samtidig, både for enkelhets skyld og fordi de to familiene på sett og vis hørte sammen. Også i døden hadde Hanna og Ole hatt noe å dele, noe som ingen andre kjente til.

De mange gjestene hadde møtt opp av sedvane og god skikk, slik det pleide å være i de små bygdesamfunnene. Likevel hadde Barbra en vond følelse av at mange av dem kom like mye av nysgjerrighet etter den tragiske brannen jonsoknatten. Og alle hadde de ventet god servering siden gravølet ble feiret i Rønningen og den ene av de døde var kona på gården.

Ole Olsens enke ventet de sikkert ikke all verden av, antok Barbra, men visste ikke om det stemte. Lange blikk og surrende mumling omkring matbordene hadde røpet dem, for det fantes så få gode forklaringer på hvordan tragedien kunne få slike følger. Indiana hadde som så ofte før tydd til Lars, og sammen hadde de forsøkt å beverte de frammøtte så høvelig og rikelig de maktet.

Likevel hadde det blitt dyrt for henne, visste Barbra. Og på nytt var de bundet til kjøpmann Grefsen ved et lån på to hundre riksdaler. Men så hadde Ole også kommet vel i jorden, med innleid orgelmusikk og prest som foretok jordfestelsen allerede den samme dagen. Det var virkelig noe som vakte folks snakketrang. Og Barbra hadde kjent en god, varm stolthet over tvillingbroren Simen, som hadde tjeneste i prestegården og sto nærmest presten på gravbakken.

Naboenes mumlende undring da presten etter begravelsen strente rett bort dit hvor hun sto og tok henne i hånden, fikk det til å krible i Barbra ennå, nesten to måneder etter. Vennligheten og det varme håndtrykket hadde gitt folk mye å snakke om i onnearbeidet denne sommeren. Selv hadde hun fortsatt å bo i kårhuset, ensom og sturen, etter at lensmannen dukket opp og hentet både Knud og Edvard.

Alt dreide seg om død og sorg og fortvilelse, tenkte hun, der hun satt i gresset og flettet en krans av langgrodde markblomster. Dette fredelige stedet ved bredden av Gørstadtjernet hadde blitt hvilestedet hennes etter brannen. Det var hit hun sprang så snart det var mulig å ta seg en liten pause i arbeidet. Her kunne hun sitte i timevis og lengte etter jentene sine. Når været var dystert, hendte det at hun gikk lange veier mens hun lyttet etter spedbarnskrik. Hver gang hun kom nær en kvinne med småbarn i fanget, måtte hun borttil og se.

Ingen steder hadde hun funnet Abelone og Berte Maria.

Denne første lørdagsettermiddagen i august hadde hun brått fått nok av vonde hendelser og tanker. Derfor lot hun Marte bli igjen med oppvasken og fjøsstellet, og stakk til skogs. Hadde hun ikke kommet seg unna alle de forbannede pliktene da, ville hun ha skreket. Kanskje ville hun ha slått til en eller annen. For plutselig orket hun ikke å bære på de vonde følelsene lenger, men måtte bli fri.

Etter at Hanna døde og hjemmet ble uten husmor, hadde turene til byen og andre steder blitt få. For en kvinne måtte gården ha, og siden odelsgutten fortsatt var ugift, og dessuten satt i fengsel, ble det til at Marte og hun fikk dele oppgavene så godt de kunne. Barbra hadde forsøkt å protestere, men fordi Lars nærmest var i sjokk etter konas død, hadde hun gitt seg. Fra morgen til kveld slet hun og Marte i fjøs og stall, på jordene og i matstellet. Selv klesvasken måtte de ta seg av nå. Hun grudde seg allerede til skuronna.

Barbra følte seg svinebundet på hender og føtter. Og hun lengtet etter Knud. Han ville forstå henne. Med ham kunne hun snakke om ungene og alt det forferdelige.

Vannflaten lå svart og taus ved siden av henne. Myrullkjevlene strittet i et siste forsøk på å nå sola høyt der oppe. To villender rodde stille ved siden av hverandre langs den søndre bredden. Fugler sang og fløy. Småabboren spratt opp og klasket ned igjen, mens mygg og stankelben lekte like i vannskorpen. Og som alltid når hun satt slik og stirret etter bunnen i det brune myrvannet, tenkte hun på ungene sine.

Lå de og sov dødens søvn, der under klasen av vakre, hvite nøkkeroser ved vestbredden? Svømte sølvblank mort omkring dem og voktet de rene, hvite kroppene mot gjedde og . . . Barbra grøsset, brøt tankene av og lot øynene hvile mot speilet med himmel i.

I snart fire måneder hadde de vært borte, jentene hennes. Hvis de levde, fylte de halvåret i slutten av måneden. Når frosten la seg i åkrene og svidde potetgresset svart.

Hun snudde seg vekk fra vannet og så utover landskapet. Rønningen lå noen lange steinkast unna og virket liten og bortkommen langt der nede. Gårdene og plassene omkring var broderte blomster i lappeteppet av grønt og gult, mellom åkre og gressvoller. En og annen bit hadde en mørkere tone. Der sto de fremmede, nye potetplantene og grodde i sandjorda.

To menn kom traskende sørfra. Den ene noen steg foran den andre. Som om de ikke var særlig godt forlikte. Hun smilte for seg selv og la seg bakover i det myke gresset. Hun ventet ingen.

For Knud satt i fengsel.

Edvard òg, men det var Knud som var anklaget for mordbrann.

På faren hennes og Hanna.

Som i en vond drøm gjenopplevde hun hjemkomsten jonsokkvelden, da bryggerhuset brant. Hørte morens fortvilte skrik etter faren og registrerte hvordan den rare, hvite røyken nærmest boblet ut fra bryggerhuset. Knud var der, med åpne armer mot henne.

Og fyrtøyet og knusken i neven.

Likevel var det han som til slutt klarte å sprenge den stengte bryggerhusdøren og ta seg inn der. Det var Knud som ravet ut igjen og ropte at de måtte klatre opp på taket og fjerne det som var lagt over ljorehullet. Det var den aller første gangen Barbra så den forferdelige redselen i morens øyne, husket hun nå. Den som hadde krøpet inn og satt seg fast i det vakre ansiktet etterpå.

Alle ropte og løp forvirret rundt den lille bygningen. Først da røyken ble fri i ljoren og døråpningen, forsto flere at noe forferdelig hadde skjedd. Knud slepte de to døde kroppene ut og la dem i det duggvåte gresset. Hvem som tømte vann i einerbaret på åren, visste ikke Barbra. Men bryggerhuset brant ikke ned.

Det var hun, Barbra Olsdatter fra Julsruddalen, Knud Hansens festemø, som fortalte dem om fyrtøyet og knusken.

Da hadde de mast og grublet lenge, mens mor Indiana drev omkring som en levende død, uten å svare dem med annet enn enstavelsesord. Og da lensmannen kom, brøt hun sammen i en slik fortvilelse at det gikk gjetord i kretsen ennå. Indiana hadde gått til angrep på lensmann Khyn, og måtte legges i bakken av to sterke karer før hun roet seg.

Etter det trakk hun seg tilbake og holdt seg mest nede i Julsruddalen, på sagbruket, i den nye tilværelsen som enke.

Begravelsene og alle de vonde oppgjørene mellom dem som ble igjen, orket ikke Barbra engang å tenke på. Den uvirkelige stunden, da det ble klart at bryggerhusdøren hadde vært boltet fra innersiden, slapp hun ikke unna. Heller ikke det faktum at noen måtte ha lagt en solid helle over hullet i taket. Slik at den voldsomme røyken fra einer og rått granbar ikke slapp ut.

Brennevinskrusene lå tomme på jordgulvet da en eller annen kom over dem. Mer visste de ikke, og de vanskelige mistankene holdt de for seg selv. For hellen på taket måtte ha blitt lagt der med vilje. Stigen lå fortsatt i gresset da brannen var slukket. Men hvis døren var boltet innenfra, kunne ingen andre enn de som befant seg der inne ha stengt den.

I vanvare, selvfølgelig. For ikke å bli forstyrret i det de hadde fore.

Men å legge åren full av rått bar var meningsløst, så sant det ikke hang pølser, kjøtt eller fisk til røyking. Denne dagen var det ingen matvarer i bryggerhuset. Bare Hanna og Ole. Han skulle betale gjelden sin, sa Indiana, men da de ville vite mer, stirret hun tomt på dem og trakk seg bort.

Likevel tok lensmannen både Edvard og Knud med seg som mistenkte.

Ingen hadde hørt noe fra dem siden.

Og Berte, gamle kroken, hadde ikke tålt mer av sommeren 1801. Hun sovnet inn en tordenværsnatt og ble begravd i stillhet, ved siden av de andre to. Helt til det siste hadde hun holdt fast ved at Knud Hansen aldri var i bryggerhuset den skjebnesvangre jonsokkvelden.

For han hadde båret inn ved og hjulpet henne med å tenne opp den døde peisilden. Siden hadde de spist vassgrøt mens han ventet på at Magdalena og Barbra skulle komme hjem fra byturen.

Bryggerhuset kunne ikke ses fra kjøkkenvinduet i kårbygningen.

Det var ved det han hadde stått da han fikk øye på hesten og dem oppe i lia. Lensmannen tok seg ikke bryet med å spørre den gamle, vettskremte kona før han la handelsdrengen i jern. Men blikket hans kunne Barbra kjenne når som helst, uten at hun helt klarte å tolke det. Visste bare at hun hadde følt det som en blanding av mild overbærenhet og forakt.

Hun kjente det like klart som om han hadde ropt det ut, at han slett ikke var innstilt på å være vennlig og imøtekommende mot henne mer. Nå, etter brannen, hadde hun fått det for seg at han mente hun var skyld i både barnas forsvinning og brannen.

– Snakket ikke du noe om en ildebrann her i nærheten forrige høst? hadde han spurt.

Barbra hadde ristet det vemmelige spørsmålet av seg og bestemt seg for å holde seg langt unna både lensmannen og presten i framtiden. Hvis ikke barna hennes ble funnet, ville hun aldri gjøre noe som fikk henne til å møte disse mennene igjen. Hun orket rett og slett ikke flere skrå, skulende blikk på seg. Ville ikke gå omkring som om hun bar all verdens synd og skyld når samvittigheten hennes var gjennomskinnelig som glass.

Hun ville ikke la dem være slik mot henne som de var mot moren hennes. Anklager og rykter skulle ikke få knekke henne, men hvordan hun skulle klare å stå imot, visste hun ikke. Når moren hennes, så sterk og modig som hun var, sank ned i tomheten i løpet av noen varme, korte sommeruker, var det lite hun selv kunne makte.

For det smertet Barbra å se Indiana gå der så underlig taus og innesluttet. Enkestanden la hvite strimer i det mørke håret hennes, og mellom sagarbeiderne vandret påstanden om at smilet hadde dødd med ektemannen. Da gamlemor Mina flyttet ned for å bo sammen med henne, kom det noe lysere over trekkene hennes. Så sluknet hun igjen, og bare arbeidet holdt henne oppe.

Aldri nevnte hun Oles navn. Eller Hannas. Det var som om brannen aldri hadde vært, enda det var hun selv som hadde oppdaget den.

Heller ikke det snakket hun om selv om de spurte og grov, alle sammen. Til slutt lot de henne i fred og fortsatte å gruble hver for seg.

Det var tydelig for alle at Indiana Jonsdatter bar på en sorg som var for tung til å nevne. En smerte nesten like stemmeløs som døden selv.

Først da Barbra spurte henne rett ut, vedgikk hun det: Hun trodde hun var med barn. Eller hadde fått en sykdom i seg.

Himmelen var blå.

To store fugler seilte i slake sirkler, nesten uten å bevege vingene. Humler brummet i blomstene langs vannet. Bier birret lyst og hissig i honningjakten blant de halvbrune hvitkløverduskene. En ku rautet langt borte.

Barbra strakte seg og gjespet.

Den lille luren i ettermiddagsstillheten ved tjernet hadde tatt de vonde tankene fra henne, kjente hun. Lemmene hennes var slappe og myke. Hjertet banket rolig i brystkassen, og ørene fanget alle sensommerlydene og smøg dem rett inn i sjelen hennes. Suslelyden fra bekkeoset var dempet nå, siden regnet ikke ofte fylte kildene.

Da merket hun at noe hadde endret seg. En vag fornemmelse av å bli iakttatt fikk henne til å sette seg opp og se seg rundt.

– Skremde e deg?

Barbra krabbet seg opp på knærne og fikk føttene under seg. Rygget helt til hun kjente grunnen gi etter. Hun stirret på ham.

– Du må da ikkje bli redd, Barbra. Marte sa at du pleide å . . .

– Knud?

Hun hvisket navnet hans. Trodde han var en hildring, korset seg og ville trekke seg fra ham. Tenkte et kort, redd sekund at det var et varsel om død. Hans.

– Ja. E er fri. Edvard òg, den slasken, sa han lavt.

Han var den hun hadde ventet på, og han var samtidig en annen.

Mannen som lente seg mot den krokete bjørkeleggen hadde lite av ungdom i seg. Ingen manndomskraft. Ingen iver. Huden over de hule kinnene var mer gul enn brun, og smilet fullt av sårt vemod. Det skar henne i hjertet.

Barbra kjente seg så keitete og forlegen, som om de aldri hadde sett hverandre før. Hjertet, som nylig hadde klukket stille og føyelig, bultet og kastet på seg under brystene nå. Håndflatene lå våte mot lårene utenpå linserken. De hang igjen og trakk stoffet med seg, til både leggene og halve låret lå nakent mot ham. Da krøkte hun seg sammen og rødmet.

– Je visste itte at du skulle komme, stammet hun og hørte hvor dumt det lød. Visste heller ikke hva hun skulle si mer, og ble stående og tvinne serkestoffet til en skrukk.

Han lente seg mot treet uten å gjøre tegn til å komme nærmere, og det var hun glad for.

– Nei, du gjorde vel ikkje det, svarte han, før det ble stille igjen mellom dem. Han rørte ved arret i pannen. Håret var langt som på en jente. Skittent. Fingrene virket unormalt magre og spinkle. Også der satt skitten fast. Et tommelangt skjegg skjulte ansiktet.

– Jentene våre?

Han sa bare de to ordene. Barbra ristet på hodet. Ord nyttet likevel ikke.

– Lensmann' lot meg få se papirlappen som Hanna skrev.

– Tavla òg?

– Ja. Han fortalde at du hadde vært der med ho. Hanna skulle ha vorti fengsle for lenge sia, sa lensmann'.

– Hu fikk den straffa hu fortjente, hugg Barbra i og ble forferdet over sine egne ord. Bildet av farens og Hannas døde kropper blafret gjennom hodet hennes. De hadde vært veldig grå og kalde. Så ugjenkallelig døde i morgenduggen.

– Men det var ikkje e som satte fyr på huset, Barbra. Du må tru meg!

Han rettet seg opp og tok et par steg bort fra bjørka.

– Nei. Je trur deg. Hu Berte sverget på at du aldri kunne ha gjort det. Helt til det siste . . . Hun holdt inne og så ham inn i ansiktet. – Du har vel hørt at . . . Hun klarte ikke å nevne døden.

– Lensmann' fortalde meg om det. Hu var gammal, Barbra. Hu trøngde å få kvile, stakkars krok.

Stemmen hans var flat, men øynene mot henne rant brått over av tårer. Han strøk dem fort vekk med håndbaken, kremtet og kom mot henne. Barbra ble stående, for bak seg hadde hun bare åpne tjernet. Også hun kjente lyst til å gråte ved tanken på Berte.

– Hu sovnet bare inn. Hu hadde itte vondt, sa hun fort og trakk pusten dypt. Hjertet hamret. Vannet om anklene hennes var lunkent og godt. Gjørmebunnen myk under fotsålene.

– Men du har det vondt, Barbra. E kan sjå det i augom dine. Dom er sorgsprengde. Kom hit.

Barbra stirret på ham.

Øynene rant over mens hun kjempet for å finne på noe å si, men han ble stående der han sto, med armene strakt fram mot henne.

– E fekk ikkje holde kring deg jonsokkvelden, sa han med bitterhet i stemmen. – Oss skulle jo ha danset heile natta, oss, Barbra.

Da ble hun vár de skarpe furene langs neseroten i det magre ansiktet, og frykten i øynene gjaldt henne, forsto hun. Han var redd for at hun skulle vise ham fra seg.

De to første stegene brakte henne opp fra vannet. De neste bort fra gjørmebredden, inn på mosen. Da hun nesten kunne røre ved de framstrakte fingrene og hulket navnet hans, var han der og fanget henne opp. Sammenklamret og gråtende ramlet de over ende og ble liggende på den solvarme bakken, uten å ense noe rundt seg.