Berit Elisabeth Sandviken

11

Lassjenta

Som i et speil

Berit Elisabeth Sandviken

11

Lassjenta

Som i et speil

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Julsruddalen

Barbra Olsdatter

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras tvillingdøtre.

Rønningen

Lars Rønningen, Barbras onkel.

Edvard, odelsgutten.

Vesle-Nils, Edvards uekte sønn.

Marte og Hanna, Edvards yngre søstre.

Jens, gårdsgutt.

Andre

Mina på Haugen, Elise og Jakob i Steffenshimet, gamle naboer.

Nils Grefsen, handelsmann/bruksbestyrer hos Bernt Anker.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Elisabeth (Lisa) Miller, hestejente fra Hurdal Verk.

Knud Hansen, handelsdreng/kremmer, Barbras festemann.

Thiman Poulsen, gruveinspektør.

1

Heten i den innelukkede vognen var kvelende. Utenfor de tette gardinene sto sola rett på, siden septemberdagen hellet. Været var uvanlig varmt denne formiddagen, mente de reisende.

– Gadd vite hva den unge piken hadde for ærend her østpå?

Den ene av de to kvinnene løftet en hanskekledd hånd til pannen og la hodet mot bakveggen i vognen. Øynene var lukket under det sorte sløret.

– Og så helt alene, uten anstand, repliserte den bleke, middelaldrende i setet midt imot. Hun hadde løftet sløret opp på kysebremmen, og huden lå hvit med blanke svetteperler på mot det dunkle, duvende rommet.

Fløyelstrekket i setene lyste blodrødt og virket enda varmere enn det var. Begge kvinnene bar lange, vide skjørt med små, trange jakker over hvite linbluser. Stoffet var skrukkete og så velbrukt ut, fuktig som det var etter den lange reisen i den varme vognen. Den yngste bøyde seg fram. Hun gransket skikkelsen ved føttene sine og rynket pannen. Støvlene hennes var svarte og myke. Trange, til litt over anklene.

– Vi burde kanskje ha spjelket benet hennes. Det er sikkert brukket.

– Hun klarer seg nok til vi kommer fram. Siden hun ikke våknet, verken da de bar henne i hus på Ringeriksgården i går eller ut i vognen igjen på morgenen i dag, kjenner hun nok ikke smerten. Jeg tror hun sov i hele natt.

– Hun måtte slå seg fryktelig idet hun falt av hesten. Hele høyresiden av ansiktet hennes er opphovnet. Det begynner å bli blått og gulskjoldet, ser du?

– Ja, det er nok best at hun forblir i uvett til hevelsen går ned igjen. Hun vil hate sitt eget speilbilde i lang tid, slik hun ser ut, stakkar. En mer sart pike ville ha dødd. Denne virker bondsk. Se på hendene hennes, hvor ru og ustelte de er. Klærne og smykkene kan nå vel ikke lyve? Dessuten sa bonden at hun hadde sagt at hun var på vei til Kongsberg. Kåpen er vakker, og smykkene bærer Teigslandfamiliens våpen og signet.

– Kan hun ha stjålet dem og gi seg ut for å være en annen enn hun egentlig er?

Ungjenta bøyde seg på nytt over den livløse kroppen og stirret. Det mørkgylne håret lå i bølger og krus på vogngulvet og om den høye pannen. Øyevippene mot kinnene var lange og svarte. Trekkene jevne og unge.

– Nei, selvfølgelig mener jeg ikke det, bet den eldre henne av og liksom skjøv tanken til side med hanskehånden. – Du vet selv hvor hun kommer fra. Det er nettopp det som forundrer meg, at storgårdsfrøkenen har slike arbeidshender. Ryktene vil ha det til at bondedatteren er en av de mest forfengelige kvinnene i hele Kongsberg, men jeg har aldri vært så nær henne før. Kan hende er ryktene om henne likevel sanne.

– Hvilke rykter?

– Om denne tateren. Han kom med Fransefølget for et par år siden. Hun har hatt en romanse med ham, har jeg hørt. Selvfølgelig meget mot farens vilje, skyndte hun seg å føye til idet munnen løftet seg i et spotsk smil. – Enkelte vil ha det til at farens slekt ikke alltid har bodd i vakre saler på store gårder, heller, nemlig. Flere mumler om vakre taterkvinner når bonden omtales. Hans mor var visstnok en særskilt vakker og mørklett kvinne.

– Hun her på gulvet er heller ikke som andre, bemerket ungjenta, litt mer uinteressert nå.

På nytt sank de to kvinnene mot seteryggene og tidde. Begge hadde blå skygger i den gjennomskinnelige huden under øynene. Som etter en stor påkjenning eller en ny og ikke ferdiggrått sorg.

Vognen slingret seg av gårde. Kusken på bukken ropte hissige kommandoord til de to fyrige hestene, den ene var en vakker, svart hoppe. I et tjor bak vognen fulgte en brun, stolt hingst.

– Det var i alle fall godt at hun hadde denne hesten, når vår egen snublet seg til å forstrekke hasene i utforbakkene i går, mumlet den eldste. Ungjenta hadde sovnet med kysen på jevn glid framover det bakoverstrøkne håret. De smale leppene sto halvåpne og slappe mot bluserysjene.

En ung stemme jamret sårt mellom kvinnenes føtter idet jernhjulene slo mot rundsteiner i motbakken. En hånd løftet seg så vidt, men falt slapt tilbake mot gulvet. Det blinket i sølv på langfingeren.

– Det er da en merkelig skikk de har der på storgården, at de lar datteren bære signetring. Som om hun var en mann, mumlet den eldste, ristet opprørt på det velfriserte grå håret og dro kysen av seg med et irritert snøft.

– Han vil nok likevel ikke like å få datteren hjem i en slik forfatning, den godeste Mathis Teofil Teigsland, det er jeg sikker på. Det var heldig for deg at nettopp vi kom forbi og kunne frakte deg med hjem til Kongsberg, lille frøken Abelone. Hvem vet hva som kunne ha skjedd om en ung og kåt gutteslamp hadde funnet deg, sa hun smilende mot kvinnen på gulvet mens hun hyttet med pekefingeren. Deretter sank de tilbake mot setene sine og dormet av.

Det ville ennå ta mange timer før de nådde Kongsberg.

*

Det skarpe sollyset skar seg inn i henne da døra ble åpnet.

Hodet ville sprenges, og skriket som brøt seg fram over de tørre leppene, kom fra det innerste i henne. Kroppen verket og brant av smerte når hun forsøkte å bevege seg. Svetten gled fram under brystene og på pannen.

– Frøken Teigsland, er du våken?

En eldre, hes kvinnestemme drev inn til henne. Hun ynket seg og ville åpne øynene.

– Hun våkner, hvisket det fra den andre siden av smerten. – Hun kommer til seg selv, mor.

– Frøken, kan du høre meg? Du har dessverre vært utsatt for en ulykke. Nå skal vi øyeblikkelig finne noen som kan bære deg i seng.

– Ulykke?

Stemmen ble en hvisking, og noe som liknet vind suste og brølte i ørene mens hun forsøkte å tvinge øyelokkene opp. Det var mørkt omkring henne.

– Ja, frøken Abelone, du falt av hesten på vei hjem fra Hadelandskanten. Nå er du hjemme.

– Abelone?

Hjernen tumlet med stemmen og navnet. Hvem var det som snakket? Og hvem var det kvinnen snakket til?

– Frøken Abelone, kan du høre meg? Nå er du hjemme.

– Hjemme? Hvor er je? Je har så vondt . . .

– Ikke snakk. Dine foreldre er i Danmark for tiden, men folkene i Grinda sier at du kan få være hos dem. Bare slapp av, så skal . . .

En rivende smerte fikk det til å svartne helt. Stemmene gled bort og forsvant i en tett, kald stillhet. Det siste hun klarte å tenke før det ble mørkt, var navnet den fremmede kvinnen hadde brukt. På henne. Hvorfor kalte de henne for Abelone? Det var . . . Skriket stanset ikke, men fosset gjennom hodet sammen med de grusomme smertene.

– Frøken Abelone, du må ikke skrike slik . . .

– Je skriker så mye . . . je heter itte Abel . . . Noen lo midt inne i smertene, helt til hun visnet.

– Nei, Abelone Teigsland, denne gangen skal du gjøre som vi sier. Du er ikke i en slik stand at du kan kommandere lenger.

På nytt rev smerten stemmen og ordene fra henne, slik at hun et øyeblikk drev bort. Fløt, sank, sovnet. Idet hun fant seg selv igjen et kort glimt, hørte hun flere stemmer le, halvt medlidende, halvt skadefro.

– Hun har nok fått seg en skikkelig smell, finfrøkenen. Hun husker ikke lenger hvem hun er, stakkars. Nå får vi løse merra hennes fra skjækene og komme oss videre. Hun dør neppe, eller hva tror du, Agnes?

– Jeg skal gjøre mitt for å holde liv i’a, i hvert fall, men jeg begriper ikke åssen hu kunne befinne seg på den kanten av landet. Hu reiste jo med foreldra til Danmark. Jeg sto sjøl i gården og så dem av gårde. Bare hu ikke har møtt igjen han tateren. Og så denne hesten? Hu er jo livredd for alle slags dyr. Hu har aldri sittet på en hest i hele sitt liv, så dette begriper jeg ikke noe av, men som sagt: Vi skal ta oss av’a og få’a på føttene igjen i god tid til foreldrene kommer hjem.

Når hun lå helt stille, uten å røre på så mye som en finger, lot smertene henne i fred, og smått om senn fløt de trippende skrittene fra henne, og kroppen sank og sank. En dør slo i.

Hun hostet voldsomt og kjente svetten flyte under klærne, før hun lot seg trekke under i den tette, klamme varmen.

2

Hansen ravet og falt.

Den tunge kroppen klasket viljeløst mot gressbakken under den bladfattige lønnen ved bryggerhusveggen. Tunet i Rønningen lå som fraflyttet, og bare elghunden leet på ene øret mot mannen som hadde stupt. Da det ikke skjedde mer på en stund, strakte dyret stive, gamle labber fra seg, hufset seg på føttene og gikk borttil.

– Barbra, e ville det ikkje slik, du må tru meg. Barbra, e . . .

Hunden ség ned på buskehalen og la hodet på skakke. Ørene var ekstra spisse. Blikket myste skimrende og velbrukt mot Knuds bustete hode. Så pistret den medfølende.

En dør ble lukket opp og igjen. Tunge føtter slepte seg ned to trappetrinn, før de beveget seg over mykt, slapt gress.

– Du får komme inn og hvile deg litt, Knud. Har du sovet i det hele tatt sia hu Barbra . . .

Lars Rønningen holdt inne litt og kremtet. Knud krabbet seg opp på knærne og stirret på ham som langt borte fra. Blikket var tomt. Øynene sto rødsprengte og bulende av mangel på søvn. Ansiktet var forslått.

Han ristet på hodet. – E kan ikkje sove, Lars. Ho Barbra ligg kanskje uppi berget og dør. E lyt få låne hesten din og ri upp tel setra igjen, for ho er ikkje nogo sted her omkring. Ho mente no vel å komme heim i går ettermiddag?

– Hu Barbra mente å gå i kjerka sammen med deg i går, det var alt hu ønsket, sukket Lars. Også han hadde grimer av uro i fjeset. – De andre der oppe på setra fortalt’a vel at du hadde gått himatt etter basketaket med’n Edvard? Eller trur du at’n Edvard har tatt . . . Tanken var for umulig til at han kunne fullføre setningen.

– Det er det e lyt finne ut. Kan hende ho tok feil tå vegen. Det kan ha skjedd nogo med ho. Marte og Edvard har da ikkje kommet tilbake heller, og han gjør no vel ikkje nogo mens syster hans . . .

Lars strøk nevene over ansiktet flere ganger, som for å skyve de vanskelige spørsmålene av seg, og tråkket videre mot stallen. Bak ham trasket Knud med hengende armer og krokrygg.

– Kanskje e slo’n i hjel.

Knuds stemme nådde nakken til Lars uten å få svar. Kanskje var det bondens mening å si seg likeglad med om antakelsen var riktig eller ikke. Knud løftet hodet et par tommer og stirret sløvt på bonden. Han fikk det for seg at Lars tidde og samtykket og lot det usagte henge der mellom dem.

– Hvis e ikkje finn igjen ho Barbra, kan det jaddin være det såmmå, sukket Knud og ble igjen på gårdstunet, mens Lars løste Borken og leide den ut til ham.

– Du burde ha sovet litt, Knud. La meg ta turen. Legg deg på loftet noen timer, mens je . . .

– E kan ikkje, Lars, men du skal ha takk. Det er mi skyld at ho Barbra la av sted opp der. Det mørkner så altfor fort, sa han kort og svingte seg opp på den nakne hesteryggen og slo hælene i bukskinnet. Lars ble stående og stirre etter ham til skikkelsen forsvant bak husene. Da husket han at han skulle ha tilbudt mannen en bolle med grøt.

Da han litt senere hadde dratt ned høy til kuene og var på vei over tunet, dukket Indiana opp i tankene hans. Hun slet nede i Julsruddalen og engstet seg for datteren sin mens hun skjøttet arbeidet på sagen.

– Je går en tur ned i Julsruddalen mens krøttera eter, ropte han inn til vesle-Hanna i kjøkkenet. Elleveåringen satt med haugen av fillete strømper og klær ved siden av seg og strevde med nål og tråd. På gulvet, på en bylt ulltøy, lå veslegutten og sov.

– Si tel’n Jens at han får begynne å mjølke hvis itte hu Marte dukker opp.

– Åffer kommer itte’a Marte himatt, far? Je klarer itte alt arbe’ aleine, sutret Hanna etter ham, uten at han kunne gi henne svar. Som Knut fryktet også han for at det hadde skjedd noe forferdelig der oppe i setergrenda ved Tisjøen.

Indianas øyne lå svarte som høsttjern dypt inne i hulene sine da han svingte om uthushjørnet nede i dalen. Kinnene hennes var smale og grå. Håret flisete og ugredd i skautet. Munnen formet en kort, rett stripe under nesen. Ingen av dem sa noe. Stirret bare inn i hverandre før de vek til hver sin kant. Lars lot nevene ligge i bukselommene mens han huket baken ned på en tømmerlunne. Sagbladets hjerteskjærende sang skar seg gjennom bein og kjøtt, syntes han plutselig og grøsset. Fire mannfolk drev mellom husene i arbeid av forskjellig slag. Vannhjulet plasket og slo mens det bar vannet fra renna med seg rundt og spyttet det utover i stilla i evja.

– Du har det travelt, ser je, sa han endelig.

Hun stirret på leppene hans og nikket. Sagbladet stjal stemmene fra folk. – Han Knud har vært innom i dag. Har du sett’n, du?

Indiana tråkket nærmere og formet ordene i retning av kinnet hans.

– Han tok hesten og dro opp på setra, svarte han. Blikket hennes røpet hva hun følte, og munnen ble liggende halvåpen mot ham. Leppene var fuktige og røde, så han. Fyldige nå som de ikke holdt så krampaktig om det hun ikke våget å si, for det var ikke hjelp i å bruke ord. Nytten i å tie var ikke særlig større, for Barbra hadde ikke vendt tilbake.

– Je mister visst alle mine, je.

– Å sa du?

Lars strakte seg etter henne, men stanset med hånden ut i luften og rødmet. Indiana hadde rykket tilbake og sto med varme kinn og stirret i bakken. Da stakk han neven i lommen igjen. – Hva var det du sa, Indiana? spurte han opp igjen med sprukken røst. Han kremtet og ble forlegen.

– Je sa at je visst kommer tel å miste alle mine, gjentok hun sårt og så på ham med tårevåte øyne. Munnen skalv. De fint formede neseborene dirret lett mens tårene slapp seg og løp langsomt nedover ansiktet. – Det er Guds straffedom som innhenter meg for alle syndene mine.

Lars stirret på henne uten å finne noe å trøste eller stanse henne med.

– Je må himatt og mjølke. Hu Marte har heller itte kommet att.

– Å, herre Jesus! Bare itte bjønn’ har tatt dom, ropte Indiana hest og hugg om armen hans med begge hendene. Lars grep om dem og nærmest trakk henne med seg bakom hushjørnet, der de ikke kunne ses fra sagområdet.

– Du må itte tenke sånn, Indiana, tryglet han. Hånden hans ble liggende der den lå, mens han tok etter ansiktet hennes med den andre. Det var varmt. Han løftet det bleke fjeset og søkte øynene hennes. Ville så inderlig gjerne trøste. Da la hun seg inn mot brystet hans og hulket så den senesterke kroppen skaket. Armene hans hadde ikke andre steder å søke seg til enn rundt henne.

Han så for seg Hanna. Han hadde knapt fått røre ved kroppen hennes de siste ti årene.

Indiana var varm og fuktig mot ham. En eim av svette dirret under nesen fra skautet hennes. Lars svelget tungt. Tårene hennes hadde vokst seg inn i skjortestoffet og gjorde det kaldt. Han grøsset da han kjente brystvortene spisse seg. Armene klemte hardere om henne, nesten uten at han ville det. Pusten ble dyp og kort. Indiana løftet ansiktet og forsøkte å smile til ham.

Da la han hendene om nakken hennes, løftet henne mot seg og kysset henne. Et ras av begjær brøt i ham til hun ynket seg og skjøv hendene mot brystkassen hans. Men da han forsøkte å unnskylde seg og tigge om tilgivelse, la hun bare fingrene mot de varme leppene hans og så ham inn i øynene.

– Itte nå, Lars. Vi har sorg, sa hun lavt.

– Je mente itte at . . . Je skulle aldri ha . . . Du må . . .

– Hysj! Itte si mer. Gå himatt tel kuene dine nå. Je må passe saga, sa hun, trakk skautet av seg og ordnet håret. Så smilte hun vemodig til ham før hun snudde seg og gikk.