Berit Elisabeth Sandviken

12

Lassjenta

Avslørt

Berit Elisabeth Sandviken

12

Lassjenta

Avslørt

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Barbra Olsdatter Julsruddalen

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras bortkomne tvillingdøtre.

Lars Rønningen, Barbras onkel.

Edvard, odelsgutten, Lars' stesønn.

Vesle-Nils, Edvards uekte sønn.

Marte og Hanna, Edvards yngre søstre.

Jens, gårdsgutt.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Elisabeth (Lisa) Miller, hestejente fra Hurdal Verk.

Knud Hansen, handelsdreng/kremmer, Barbras festemann.

Thiman Poulsen, gruveinspektør.

Poul Thimansen, Thimans far.

«Tex» Mathis Teofil Mathiesen Teigsland, storbonde på Kongsberg.

Herman Mathiesen, Tex' tvillingbror.

Mathis og Abelone Teigsland, tvillinger og Tex' barn.

Tateren Aron, Abelone Teigslands forbudte kjærlighet.

Johannes, Johannes Kleophas' sønn.

1

Barbra grøsset og stirret sårøyd ut i den drivende snøen. Hun frøs både utvendig og på innsiden, der hun sto i dørgløtten og stirret mot veien. Klærne var ikke egnet til å stenge vinterfrost og sorg ute, kjente hun.

Hvis hun ikke hadde oppført seg så tåpelig, kunne hun hatt en sterk og varm mannfolkfavn å krype inn i nå. Om hun bare hadde ventet og lyttet til Thimans bønn, ville livet ha vært et annet. Da hadde hun ikke behøvd å tråkke omkring blant krøplinger og syke i Hans Nilsen Hauges papirmølle. Men hun hadde vært altfor skremt og skamfull den kvelden Thiman brått sto der. I redsel og frykt hadde hun trukket seg ut av armene hans og løpt i skjul bak en låst dør. Nå angret hun bittert.

Fra snekkerverkstedet klang hammerslag mot kalde spikre i langt tre, avbrutt av skrikende rasp i en sag. De snekret kiste til Kleophas. Johan, sønnen hans, skulle hente ham. Det var ham hun frøs seg fordervet for å kikke etter. Hver eneste dag i fire lange døgn hadde de ventet å se ham på mølla, men den gamle vismannen lå fortsatt kald og stiv under et slitt åkle på låven.

Johan hadde fått det travelt etter at husbonden og familien kom hjem fra Danmark. Teofil Teigslands alvorlige sykdom krevde stalldrengen både sent og tidlig, for berglegen ble budsendt nesten daglig, sammen med et par kloke, medisinkyndige kvinner fra Hosetgrenda. Dessuten hadde de satt bagasje igjen lenger sørvest. Den måtte også bringes i hus. En tilfeldig forbipasserende hadde hatt beskjeden med til mølla.

Barbra vandret hvileløst omkring og grublet over de siste dagenes voldsomme hendelser. Hvis stalldrengen uteble også denne dagen, aktet hun å spenne for hesten sin og kjøre til Teigsland selv. Kleophas måtte i jorden, og selv de mest gudfryktige på mølla kjente det utrygt å ha et lik liggende på gården når årets aller siste natt ble slukt av det nye ukjente året 1802.

Folkene på mølla hadde tatt vel imot henne da hun vendte tilbake, og det kjentes både godt og riktig å komme dit. Ungene hadde flokket seg rundt henne nesten før hun var innomhus. Den unge, forkomne moren hadde lagt barnet sitt i armene hennes. Som en velkomstgave.

To av de eldste kvinnene hadde ristet megetsigende på de grå hodene og mumlet mot hverandre da de så det. De regnet ikke med at spedbarnet kom til å leve opp.

Ingen nevnte navnebyttet, men godtok uten videre at hun likevel ikke var den de hadde trodd. For dem var det greiest at hun bare var en fattig arbeidstrengende, lik dem selv. At de iblant satt med nysgjerrige blikk under måltidene, valgte hun å overse. Det var for vanskelig å forklare dem sammenhengen uten å røpe noe om familien på storgården. De fire første dagene hadde gått fort. Når det nye året tok til, ville hun gå inn i oppgavene for fullt. Da ville hun ikke få tid til å gruble og bekymre seg for fremtiden.

Bak seg hørte Barbra kvinner le og snakke over håndarbeidssyslene. Spedbarnet, som ikke lot til å mette seg hos den forvirrede moren, skrek jammerlig og hest. Tårene brant i øynene da hun slo en gammel strieduk om seg og løp over tunet mot låven. Ungens hjerteskjærende rop etter mat gjorde henne enda mer fortvilet og hjelpeløs, kjente hun. De minnet henne hele tiden om hennes egne barn, som hun kanskje aldri ville få se igjen.

Hun trakk det falmede åkledet vekk fra den dødes ansikt og ble stående i andakt. Han sov så fredelig. Øynene sank dypere inn i hulene for hver gang hun tok turen opp til ham, og huden hadde fått et nesten gjennomskinnelig gulhvitt skjær. Han kunne ikke høre henne, men like fullt trakk hun også denne dagen skammelen under baken og satte seg tett inntil lemmen hvor han lå. Angeren og forvirringen hun følte på, la seg litt når hun fortalte Kleophas om det. Og hun begynte fra begynnelsen hver gang. Som om det kunne stryke fortidens dumheter bort og gi henne nye, rene dager for å begynne om igjen. Hun ante at det var for sent, men det ble til at hun innledet historien med det som skjedde den kvelden Abelone vendte hjem fra Danmark. Den dagen Thiman Poulsen brått satt i Hermans hus og ventet.

– Han sa det som om det skulle være en likegyldig sak, at’a Abelone hadde kommet hjem. Likevel kalte han meg frøken Teigsland. Og hendene hans da han holdt om ansiktet mitt og så meg inn i øynene . . .

Barbra la hodet i de iskalde hendene og kjente varmen fra hans hender et kort øyeblikk. Sekunder av lykke var det eneste hun hadde å trøste seg med nå etterpå.

– Aron reiste til Teigsland med beskjed om at du var død, og han var som i feber da han styrtet av sted. Til den riktige Abelone. Herman ba meg bli med inn i stua sammen med’n Thiman, for å høre hva han hadde å si, men je kunne itte. Je visste at han hadde gjennomskuet alle løgnene mine. Han forsto at je itte var’a Abelone, og nå måtte je stå til rette for bedrageriet. Je klarte det itte, Kleophas. Je var så redd for at’n Thiman skulle bli sint, og Hermans øyne var så mørke den kvelden.

Barbra løftet ansiktet og lyttet. Ingen tegn til hest eller sledemeier var å høre gjennom de glisne bordveggene. Hammerslagene lød også mer spredt nå. Så var de vel omsider ferdige, og kom for å løfte den døde over i senga de hadde slått sammen av grove bord. Hun la hånden på de kalde, foldede hendene hans og ristet på hodet for å skille tankene fra hverandre.

– Han Thiman la armene om meg og ville trekke meg inntil seg. Hendene var så varme og bestemte. Øynene så på meg som om ingen verdens ting hadde skjedd. Han smilte det gode smilet som je har drømt om så lenge. Den ene fingeren rørte ved leppene mine. Da reiv je meg løs, sprang opp på loftet og stengte meg inne på rommet mitt, enda je mest av alt bare ville kaste meg inntil’n og . . . Je har oppført meg så stygt, Kleophas. Je skulle ønske at du var her og kunne hjelpe meg. Je har ingen je kan prate med. Je er så aleine.

Det trampet av flere føtter utenfor idet stabbursklokka klemtet middagstid.

«Ikke reis fra meg, Barbra, for jeg akter å lete etter deg over hele Norges land, til jeg finner deg igjen,» hadde Thiman tryglet, før han til slutt ga opp og forsvant. En ny lang reise tok ham fra henne, men han hadde lagt igjen et brev. Fra Simen. Da hun fikk det i hendene, hadde hun grått bitre tårer over sin egen dumhet. Thiman hadde vært i hjembygda hennes. Han kunne ha fortalt henne nytt derfra, mens hun hadde gjemt seg og skjøvet ham bort som en tåpelig jentunge.

Mannfolkene bar Kleophas’ kiste inn i underlåven.

Barbra grøssfrøs i de tynne klærne og sukket dypt.

Thiman hadde møtt både Magdalena og Simen. Tvillingbrorens lille brevlapp røpet det. Han fortalte også om alles glede fordi hun var i live. De ventet henne hjem så snart det passet for henne. Alt var bra, men gamlemor Morskogen var død. Storesøsteren deres, Olea, var på plass i Rønningen. Særlig mer sto det ikke. Knuds navn nevnte han ikke med en bokstav. Det stusset hun over.

Barbra reiste seg tungt, skjøv krakken på plass og dekket den døde. Han kunne ikke råde henne i det uføret hun hadde rotet seg opp i, men hun kjente seg likevel litt lettere til sinns da hun skled nedover låvebrua. Herman og Ingrid hadde ikke forsøkt å hindre henne i å reise. Ikke ett bebreidende ord hadde falt da de satt rundt bordet den aller siste morgenen.

«Du er velkommen igjen til oss når som helst. Veven din står med et halvferdig åkle i, får du huske,» hadde farbroren smilt da hun samlet det vesle hun eide og nærmest smøg seg ut av huset. «Jeg lovte Thiman å passe godt på deg mens han er borte, og jeg stikker innom mølla av og til. Du bør ikke skyve bort Thiman, for en bedre kar får du aldri. Du får tenke deg godt om, Barbra,» hadde han sagt før de skiltes.

Navnet hennes hadde kommet uvanlig langsomt og mykt over leppene hans idet hun kløv opp på Coras rygg i morgengryet, etter at hun hadde bestemt seg for ikke å reise til Teigsland. Hun orket ikke å møte denne onde faren, kjente hun. Dessuten visste hun at Herman ville bli dypt skuffet og opprørt hvis han fikk vite sannheten.

Når Herman uttalte navnet hennes, lød det som et forsiktig kjærtegn, hadde hun tenkt. Og han hadde begynt å bruke Barbra-navnet uten å be om en eneste forklaring. Som om han allerede visste det som var nødvendig å vite.

Thimans besøk tredje juledag hadde ikke handlet om Abelone, men om henne selv. Hva Thiman hadde fortalt Herman, ante hun ikke. Ikke våget hun å gjette heller.

2

– Jeg kunne ikke reise fra arbeidet mitt, svarte Johan tvert da Barbra stanset Cora ved siden av den lille stua.

Ansiktet var dratt og grått av mangel på søvn, derfor fikk hun seg ikke til å bebreide ham. Blikket fortalte om de motstridende følelsene som slet i ham. Hendene løftet seg rett som det var mot kinnene, der de gned og plukket på den mange dager lange skjeggstubben. Hun skalv av skam og spenning selv.

– Hvor skal vi sette’n, spurte hun fort mens hun kikket seg over skulderen. Låven lå mellom dem og hovedhuset til Tex, så hun kjente seg ganske trygg på at ingen hadde oppdaget henne. Morgenlyset krøp grått inn i tunet, og gården lå med ryggen mot åsen i øst. Nattemørket hadde dekket alt da hun kjørte fra papirmølla. Hun ønsket ikke å møte for mange langs veien. Gammel overtro spådde ulykke for den som bevitnet en likferd på årets aller første dag. Hele året kunne bli katastrofe og elendighet for den stakkaren som støtte på en slede med kiste.

Cora hadde tedd seg underlig under reisen. Som om hun kjente spådommene og vondvarslene som menneskene egget hverandre med. Først da de svingte inn mellom låven og Johans hus, gikk det opp for Barbra at hesten hadde forstått hva slags last de førte. Det kloke dyret hadde fulgt Kleophas i årevis før han ga henne fra seg. Nå fornemmet hesten både døden og sorgen. Barbra hoppet ned fra sledekarmen og slengte tømmene over hesteryggen før hun la armene om den staute halsen.

– Abelone vendte hjem fra Danmark tredjedagen, sa det bak henne.

Johan forsøkte tydelig å tøyle følelsene sine, men stemmen var ru og ujevn i de få ordene. Han ventet en forklaring, forsto hun. Han hadde trodd på løgnene hennes og dummet seg ut.

– Ja, je hørte det. Je beklager at je prøvde å narre dere. Je heter Barbra og kommer fra Eidsvoll, sa hun fort, boret ansiktet inn i den stive manen foran seg og holdt pusten. Han sa ikke mer, og stillheten ble temmelig pinlig. – Men je var utsatt for en ulykke og mistet hukommelsen, det er helt sant, fortsatte hun.

– Hva var det mellom han far og deg? spurte han brått.

Denne gangen var det umulig å overhøre brodden av sinne og mistenksomhet, så hun slapp hesten og vendte seg langsomt. Morgendemringen glinset i det blå, skarpe blikket.

– Kan vi sette bort’n Kleophas først? Det er kaldt.

Barbra tok tilbake tømmene med valne hender. Det nye året møtte dem med streng kulde og rå sno fra de lave åsene rundt sølvbyen. Klærne som hun hadde lånt av den gamle kona på mølla, var tykke nok, men kulda bet like fullt. En smal røykstrime flimret over skorsteinen i den lille stua, hvor Johan nå bodde alene.

– Det er et slags kammers i enden av huset. Vi får sett’n der.

Ordene mellom dem var få mens de fikk den flisete, grovgjorte kisten ned fra sleden og innomhus. Johan lot til å ta farens død med fatning. Roen han utstrålte ville hjelpe henne når sannheten måtte fram og syndene bekjennes. Helst så Barbra at han hadde det altfor travelt til å spørre mer. Håpet at han kanskje måtte frakte husfolket til kirken.

– Ingen her i gården skal til messe, sa han som et svar på tankene hennes. – Bonden er elendig. De våker over ham både natt og dag. Skal du hilse på?

– Nei! Å, nei, det kan je itte, for . . . Barbra klemte hendene blodløse om det grove håndtaket og stirret i gulvet. Stuerommet var kaldt og rotete. Nærmest som et lagerrom å se til. De satte Kleopas langs den ene veggen, den uten vinduer, og ble stående og stirre på kisten. Så listet de seg stille etter hverandre ut i svalgangen. Johan lukket døra og låste.

– Hvem er du, egentlig? spurte han, stappet jernnøkkelen i lommen på den slitte vadmelsjakka og skjøv opp en lavere dør til venstre. En liten ild luet i peisen. To stripete katter løftet de runde hodene sine, plirte et par sekunder og krøllet seg sammen igjen på gulvryen. Det luktet hest og arbeidssvette her inne.

– Je må binde’a Cora, sa hun fort og ble stående forfjamset og varm inn mot kroppen hans da han stanset og bråsnudde seg. Eimen av ham drev inn i neseborene, og pusten som fløt nedover pannen hennes, fikk magen til å rumle. Han hadde spist løk. Selv hadde hun reist av sted uten matbiten.

– Jeg har bundet hesten din, sa han og grep om armene hennes med sterke never. Varmen av huden i de harde hendene fikk henne til å rykke bakover. Hun tumlet og snublet i terskelen. Kroppen deiset mot en sengegavl og trykket en forskrekket lyd ut over leppene hennes. Johan tok gulvet i et byks og huket seg ned ved siden av henne. Han hadde rødfrisk hud i det varme ildskjæret, og øynene lyste skremt. Han rørte henne ikke.

– Jeg skal ikke gjøre deg noe, stammet han. – Du må ikke være redd meg.

Barbra krabbet seg på føttene igjen med noe hun håpet var et smil. Gned seg over hoftekammen. Slaget gjorde henne helt nummen, og skulderen verket etter møtet med sengestolpen. Skamrødmen brant i huden da hun på nytt møtte de bekymrede øynene og trådte mot peisen. Kjente seg som en hjelpeløs kløne og ble brått utrygg. Hun var tross alt helt alene med en fremmed mann.

Da hun forsto at han ikke hadde til hensikt å misbruke øyeblikket, slappet hun mer av, og dermed kom angeren for fullt. Hun kjente varmen sive inn i den forfrosne kroppen, og skammet seg dypt. Ikke bare hadde hun gitt seg ut for å være Abelone, hun hadde også narret ham til å røpe hva han følte for bondedatteren på Teigsland. Den jordnære og rolige stalldrengen hadde vist henne tillit, som hun hadde misbrukt på det groveste.

Han var i sin fulle rett til å føle seg utskjemt. Hvis han var sint på henne, kunne hun ikke klandre ham. Johan, som midt i sorgen over faren, hadde fått henne så å si rett i fanget, var ikke en mann som hun burde terge, innså hun. Da kunne hva som helst skje. Å bli alene var vondt.

– Je er bare stalldreng sjøl, og lasskjører, mumlet Barbra. For å gjøre det lettere for ham.

Johan beveget seg stille omkring og lot henne stå i fred. Det klang kaldt i blikk og jern da han øste vann fra vassåen over i gryta. Skapdøra knirket både på vei ut og da han skjøv den igjen. Kattene strakte seg og mjauet langt.

– Kom da, pus, lokket han lyst og øste melk i en liten leirkopp ved siden av føttene hennes. Barbra trådte unna og trakk klærne om seg. Fulgte dyrene med øynene. Pusene var tørste. Johan hengte gryta over ilden og la innpå et par vedtrær fra stampen ved veggen.

– Du drikker vel kaffe?

Det knitret fra kaffekvernen i hendene hans. Barbra nikket og snuste inn den fremmedartede lukten av brente bønner. Magen gren av sult.

– Je er lei meg for det je gjorde i høst, stammet hun og innså at hun måtte snakke med ham om det. Heldigvis virket han å ha mye av farens sinnelag, trodde hun. Han var ikke en mann som kunne bære på bitterhet. – Je arbe’r som lassjente og kjører plank fra Bernt Ankers sag og inn til Christiania. Noen gonger kjører vi andre varer. Eller folk. Han Kleophas satt på med meg da han var på vei hit til deg. Han var sjuk og trodde at han kom til å dø, men hesten sto igjen hos morbroren min i Feiring. Han Kleophas ga meg’a Cora.

– Hvorfor det?

Johan stilte seg midt imot henne med en flatbrødleiv i hendene.

– Det veit je itte, sa hun fort, for det passet seg ikke å fortelle det slik det var. Hun kunne ikke stå her og skryte av seg selv, si hvor snill og spesiell hun var. – Han kalte meg for santa Barbra, mumlet hun og stirret på skoene hans. De var hullete og slitt.

Brødet sto snart på bordet, og kaffen boblet i gryta. Kattene hadde hoppet opp på senga og var godt i gang med morgenvasken da han snakket igjen.

– Når du sier det, husker jeg faktisk at han nevnte dette, men jeg trodde at han hadde vært hos noen nonner i et kloster eller noe slikt.

Da klarte ikke Barbra å holde latteren tilbake, men ristet på hodet og trådte borttil bordenden og satte seg ubedt.

– Det var altså bare meg, og je er ingen nonne, lo hun muntert og tidde. Tankene nådde henne igjen, med bildet av henne selv den gangen hun og Kleophas møttes. Hun var gravid da, med farens blodskamsunger. – Je var barntung, sa hun langsomt, og et og annet knepp og knest i granveden var de eneste lydene som fulgte ordene hennes.

*

– Du ble lenge, sa Mikkels kone da hun steg inn i kjøkkenet utpå formiddagen.

Barbra forsto at det var et spørsmål.

– Ja, je måtte prate litt ved’n Johan. Han ville at je skulle bli med i begravelsen, men den blir kanskje itte før tælen går av jorda. Han Johan har ingen andre. Broren døde i gruvene i Feiring, og mora ble slått i hjel da hun sanket ved i et nedrast laftehus. Je lovte’n å bli med, hvis je itte har reist himatt innen da, sa hun fort. Hun håpet at hun ikke hadde røpet mer enn det som tålte å fortelles videre.

De på mølla brydde seg ikke mye om slikt, og Ingrid og Herman stilte heldigvis ingen spørsmål. Ikke foreløpig, men det kunne ikke vare, dette stilletiende fellesskapet hun kjente med dem. Vennskap krevde ærlighet fra begge parter, så ganske snart måtte hun nok fortelle de vennlige menneskene hvilket falskt og fryktelig menneske hun var. Og hvorfor.

Barbra skyndte seg å få hesten inn i stallen og dra ned høy. De var ikke mange rundt bordet denne dagen, siden enkelte bodde hjemme hos seg selv og hadde fridag. Likevel måtte den grå grøten fordeles sirlig og nøyaktig i tretten boller og fat. Et tynt strølag av brunsukker smeltet langsomt og gjorde agnene lettere å tåle. Hun pirket forsiktig i seg små munnfuller og sørget for at en liten dråpe av det søte fulgte med.

I tankene var hun hos Johan.

Hun følte seg både trygg og usikker ved at han visste såpass mye. Hun hadde følt det rett å fortelle ham om livet i hjembygda, siden han hadde bodd i distriktet i deler av oppveksten. Dessuten var han sønnen til Kleophas, derfor skyldte hun ham oppriktighet. Men han kjente ikke på langt nær alt, trøstet hun seg mens hun svelget surmelken i langsomme drag, uten å puste. Den hadde stått altfor lenge. Den eneste kua hadde krepert i julen, så alt måtte drøyes enda lenger enn før. Legdeunger og betlere banket oftere på døra, med bønn om en matbit eller et plagg. Og nå som hun bodde der fast, fikk hun sanne Hans Nilsens Hauges ord. Ingen stakkarer ble vist bort. Derfor ble det ikke like mye mat på alle hver dag, men få, om noen, klaget over sult eller andre savn.

Siden det var helligdag, snakket de lite under måltidet. Selv ungene satt tause og andektige med hendene foldet på bordplaten da matfatene var tomme og velskrapte. Husbonden hentet postillen fra hyllen ved inngangsdøra og bladde seg gjennom knitrende, tynne blader, fulle av visdom og formaninger.

– Vil du lese for oss i dag, Barbra? Du kunne lese, var det ikke så?

Hans Nilsen Hauges bror løftet den tunge boka mot henne. Smilet var tvilende. Han hadde flere spørsmål enn han fikk seg til å stille når det gjaldt henne, skjønte hun og nikket.

Teksten var tung og språket omstendelig, men hun passet på å trekke pusten godt inn og slappe av mens fingeren søkte langs linjene. Likevel ble det lite sammenheng, syntes hun. Håpet bare at de andre fikk mer ut av det enn hun selv.

De to minste ungene sovnet og sank stille mot hver sin hoftekam langs veggen. Voksne skjøv dem til rette og lot dem dorme mens dagen grånet utenfor. Kulda satt i veggene, og mangt et kinn hadde blåskjær da hun til slutt rakte postillen mot husbonden. Hender gned seg i hverandre mot giktsmertene. Salmesangen etterpå hadde ingen friskhet, for de fleste stemmene satt i utgamle kropper. Eller den hørte sammen med hoder uten særlig innhold.

Den tomsete moren leet leppene og laget lyder, men sang ville de færreste kalle det, tenkte Barbra der hun satt. Men det var jentas måte å prise Gud på. Han ville ikke forsmå hyllesten. Stakkaren krøp sammen inntil henne og pep, lik en forkommen blåmeis i vintersnoen utenfor.

Da takkebønnen var bedt, ryddet Barbra bordet og bar oppvasken ut i den trange, mørke glipen av et kjøkken. To smale personer kunne til nød arbeide der samtidig, og det vesle vinduet, høyt oppe på veggen, bød dem snaut med lys. Hun viste fra seg husmoren. Sa at hun ønsket å arbeide alene. Hun fikk et takknemmelig smil tilbake, fulgt av lavmælte ord om middagshvil. Det var en sjeldenhet, og de siste ukene hadde vært tunge. Hun kjente seg sliten og tom, røpet kvinnen.

– Be ungjenta med ungen komme å hjelpe meg i stedet, ropte Barbra etter henne da hun gikk mot loftstrappen.

Barbra stakk et par vedtrær under gryta og hektet strieforkleet av knaggen.

– Jeg er redd ungen kommer til å dø, sa husmoren halvhøyt idet hun dro døra i. Hjertet tok flere raske slag i Barbras bryst og rant tomt, for hun hadde selv sett at den lille ble svakere for hver dag. Fingrene var tynne og kraftløse når hun stakk sine borttil, slik hun ofte hadde gjort med Abelone og Berte Maria. I stedet for det faste trykket av klam barnehud fløt det kald luft omkring den lille neven. Slappheten økte nesten fra time til time nå.

Ungjenta var sky som en hare og oftest taus. Blikket hang ved Barbras ansikt hver gang hun tittet på henne. De blasse øynene hadde en tomhet i seg. Barbra fikk hjertevondt av å møte dem. Samtidig lå det også en gnist av lengsel eller sorg der. Under grenseløs tillit og uskyld. Hun ville forsøke å bli bedre kjent med henne, besluttet hun.

– Har du en kjærest? En far til ungen din?

Barbra smilte til henne og tok etter vaskekluten.

Hun hadde ikke hatt noen formening om svaret, men da skriket kom, rygget hun inntil veggen og stirret. Det veike jenteansiktet var brått en grotesk maske av frykt. Kinnene, som var smale fra før, ble lange striper om kraniet, mens de blå og tynne leppene formet et grin.

Barbra rakte hånden mot henne, men nappet den til seg med et forskrekket utrop da jenta slo.

– Nei, nei, vondt! Vondt! Nei! skrek hun vilt, mens Barbra gned hånden sin og forholdt seg rolig.

Den ellers så visne stemmen vokste til sjelløs galskap før den magre skikkelsen brått sank sammen til en klump ved benken. Pjuskete hårfaks lå over underarmene, der hun knøt seg om seg selv og rugget fram og tilbake. Barbras knær dirret, og svetten lå kald over skulderbladene. Hun tørket hendene på forkleet, krøp ned på gulvet og ble sittende på knærne, uviss. Den voldsomme reaksjonen hadde virkelig satt en støkk i henne. Jentas fortvilelse skalv omkring dem, syntes hun et øyeblikk.

Hun løftet blikket og så seg rundt. Rommet var kaldt og rått. Rim hang på ruten og tok det siste dagslyset. Gulvbordene var grove og oppfliset etter årelangt bruk. Søppel og rusk trykket seg inntil lister og vegger. Støvet lå tykt. Barbra lette i hodet etter et navn å tiltale den andre kvinnen med, men husket at ingen hadde nevnt hva hun het.

«Jenta» sa de om henne. «Hu derre med lausungen», hadde hun snappet opp i uthuset da mannfolkene snekret kiste. Selv hadde hun vært mest opptatt av den lille ungen, som heller ikke hadde sitt eget navn.

– Hva heter du?

Barbra holdt seg i ro. Da svaret uteble, fortsatte hun å lirke med henne. – Je heter Barbra og har en bror som heter Simen. To andre brødre har je også og to søstre, hvisket hun så rolig hun kunne. – Mora mi heter Indiana.

– Mora mi heter Indiana, hvisket det under alt håret. – Heter Indiana.

– Hva heter du, da?

Barbra la hånden forsiktig på armen hennes.

– Heter Indiana, gjentok den andre mekanisk. – Heter Indiana.

Huden var kald i Barbras håndflate.

– Alle mennesker må ha et navn, itte sant?

Jenta nikket sløvt og stirret på henne med grumsete blikk.

– Je heter Barbra, broren min heter Simen, og du?

Hun fikk knapt fullført setningen før svaret var ute, akkurat slik hun hadde gjettet.

– Heter Simen og du. Heter Simen.

– Nei, Simen er et guttenavn, og du er jente, sa hun tålmodig.

Håret løftet seg noen tommer, men skjulte likevel ansiktet under. – Du er jente, lød det tamt. Stemmen om ordene var død og flat.

– Har du itte ditt eget navn?

Barbra ville reise seg, men stanset på halvveien da jenta grep etter henne. Hun var støl i knærne.

– Har du itte ditt eget navn? gjentok den andre, og nå gled det blonde håret vekk og slapp blikket fram. Leppene løftet et vagt smil. Hun liknet sin egen unge, tenkte Barbra da hun ble oppmerksom på det. De var like uvant med å smile, begge to. Jenta rettet en smal pekefinger mot henne og sa navnet hennes med klar, lys stemme. Deretter pekte hun på seg selv og gjentok det.

– Du heter itte Barbra, tror je, smilte Barbra, varm om hjertet ved den nye kontakten. Jenta var ikke stum, slik de andre kvinnene sa.

– Je kjenner ei lita jente som heter Emma. Hu kunne itte snakke, begynte Barbra og kikket på den andre, som hadde fått noe nysgjerrig i øynene. Da satte Barbra seg ned på leggene sine og fortalte hele historien om den blinde lille felespilleren som hun traff på torget i Christiania.

Lille Emma hadde sluttet å snakke fordi stefaren ofte mishandlet henne. Da hun avsluttet fortellingen og sa at Emma nå både kunne snakke og at hun hadde fått det trygt og godt i huset hos en prest, smilte ungjenta lykkelig og grep henne fast om håndleddene.

Barbras øyne løp fulle av tårer idet hun husket at presten på Grorud var Thimans morbror.

– Prest, smilte den andre og pekte på seg selv. – Prest jeg.

– Ja vel, så sier vi det, lo Barbra og halte henne med seg opp fra gulvet. – Kan du ta hit den butten der borte til meg, Prest?

Da ungjenta rakte henne butten og grep tørkehåndkledet, lå smilet hele tiden i de skjøre ansiktstrekkene. Selv øynene hadde livnet til, syntes Barbra, og sant å si hadde hun truffet prester som virket atskillig mindre tillitvekkende enn denne. Han som vikarierte på Grorud var kanskje unntaket, funderte hun svakt. Han hadde i det minste hatt hjerte for de hjemløse og forfulgte. Ikke bare for store jorder, fulle fjøs og penger.

– Når vi er ferdige her, må du hente ungen din og gi den mat av brystene dine, minnet hun jenta på.

Selv ikke det forsto Prest. Gråt heller når melkesprengen nær tok knekken på henne, mens ungen skrek seg hes og blå like i nærheten.

Smilet i jenteansiktet sluknet igjen, og uten at hun ante hvor tankene kom fra, fikk Barbra en nifs følelse av å være i vedskjulet sammen med faren. Den sommerdagen da han tok henne med vold. Hun ristet tankene av seg og ble stående og stirre.

Jenta hadde selvfølgelig opplevd det samme!

Det var derfor hun skrek når hun spurte etter en kjærest eller barnefar. Det var sikkert derfor hun så sjelden la ungen til brystene, med mindre noen nesten tvang henne. Ungjenta foran henne bar på så smertelige minner om mannfolkhender mot huden sin at kroppen hennes var et stort, ømt arr, skjønte Barbra. Mannfolkene hadde hun måttet ta imot, men ungen kunne hun skyve fra seg og glemme. Hun hadde aldri ønsket seg den lille, like lite som hun selv hadde villet ha tvillingene sine.

Ikke før de kom til verden og hun fikk holde dem og se hvor vakre og hjelpeløse de var. Hun hadde aldri klart å hate dem siden. De var av hennes eget kjøtt og blod.

Og de var uskyldige og rene, på tross av farens skjenselshandling.

De var uten skyld i synden og forbrytelsen, akkurat som Prests lille unge.

– Du har en veldig fin unge, Prest. Han er nesten penere og snillere enn mine, sa Barbra varmt og visnet helt i den voldsomme bølgen av sorg da den brått slo over henne. Hun så for seg Abelones og Berte Marias små, dunete kropper og gjenopplevde fødselssmertene. Det ordløst grusomme da hun mistet dem.

Tårene var ikke til å stanse, og hulkene brøt henne langsomt dobbelt i krampegråten. Hun hadde ment å trøste Prest, men eide plutselig ikke annet å by fram enn sitt eget sønderrevne hjerte.

Hun ville aldri klare å glemme de to små.

– Fin unge, Prest, lød det gjennom skyggen av minner, like inntil ansiktet hennes. – Fin unge. Finere enn mine, Prest, mumlet det, og plutselig ble hun revet overende og stupte framover, men ble fanget opp. Et hjerte banket under kinnet hennes, der hun lå mot det magre jentebrystet. Harde, tynne armer klemte henne om nakken et øyeblikk, før den ene slapp. En smal, iskald hånd la seg på tårene over kinnet og strøk dem bort.

Da Barbra endelig klarte å samle seg og løfte hodet, gråt også Prest. Men munnen smilte det rare, hjelpeløse smilet.

– Nå skynder vi oss å vaske opp, og så skal je fortelle deg om unga mine mens vi steller gutten din, sa Barbra grøtet og slo armene om den spede skapningen.