Berit Elisabeth Sandviken

13

Lassjenta

Slaven

Berit Elisabeth Sandviken

13

Lassjenta

Slaven

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Barbra Olsdatter Julsruddalen

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras bortkomne tvillingdøtre.

Lars Rønningen, Barbras onkel og nye stefar.

Edvard, odelsgutten, Lars' stesønn.

Vesle-Nils, Edvards uekte sønn.

Marte og Hanna, Edvards yngre søstre.

Jens, gårdsgutt.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Knud Hansen, handelsdreng/kremmer.

Thiman Poulsen, gruveinspektør.

Poul Thimansen, Thimans far.

«Tex» Mathis Teofil Mathiesen Teigsland, storbonde på Kongsberg.

Herman Mathiesen, Tex' tvillingbror.

Ingrid, Hermans kone.

Artur, Ingrids og Hermans adoptivsønn.

Mathis og Abelone Teigsland, tvillinger og Tex' barn.

Tateren Aron, Abelone Teigslands forbudte kjærlighet.

Johan, Johannes Kleophas' sønn.

1

Barbra kjente smaken av blod mens hun løp.

Bak seg hørte hun hvordan Simen peste og slet for å holde følge. Hjernen var tom, og hjertet skalv, både fordi hun anstrengte seg slik og på grunn av den aller siste skrekkopplevelsen.

Høstværet lå klart og kjølig mot den dampende huden i ansiktet mens hun kavet seg tungt opp de siste bakkekneikene, nedenfor farbror Hermans hus. Det var nettopp dette med slektskapet til Herman som drev henne videre, mens alle sansene tryglet om å få slippe flere overraskelser og mer uvisshet. For etter møtet med Tex, som hun hadde trodd var den faren hun ikke kjente og som hun omsider hadde stått ansikt til ansikt med, hadde alt ramlet sammen omkring henne.

Den syke Tex døde, med henne og Simen som tilskuere.

Han kunne umulig være faren deres, det var det eneste hun var helt sikker på mens hun løp for å varsle Herman. Den døende puslingen i den store senga på Teigsland var en helt annen enn mannen som mor Indiana hadde fortalt om. Hun forsto det i det korte sekundet hun frøs til i møtet med det iskalde, blå blikket.

Den mannen som Indiana i Julsruddalen falt i synd med, hadde vært mørk og vakker, med varme og svarte øyne. Det var fra ham hun selv og tvillingbroren hadde fått sine svarte blikk.

– Vent på meg, Barbra. Det haster da itte så fælt hvis han likevel er død.

– Kanskje han bare falt i uvett og har kommet til hektene igjen. Vi fikk jo itte sett mer på’n, stønnet hun over skulderen. Tanken hadde brått streifet henne, men hun slo den fra seg med det samme. Mannen i sykerommet på Teigsland hadde sunket sammen og stilnet på en helt annerledes måte enn en frisk og trett mann ville ha gjort.

– Je var hos’n Kleophas da han døde, får du huske. Han så slik ut da han sovnet inn.

Teofil hadde minnet henne om den gamle mannen i mølla, husket hun nå, mens svetten rant ned i øynene. Like fullt sprang hun som om hun hadde noe stygt i hælene. Bak Simen.

Han hadde nesten ikke mål igjen der han kom halsende. Barbra forsto at han var i villrede, men hun kunne ikke ta seg tid til å snakke. De måtte få gitt Herman beskjed. Kanskje var ikke Tex helt død, men lå i uvett, slik Simen antydet. Da gjaldt det i alle fall å komme seg raskest mulig hjem til ham, slik at han kunne nå fram til broren og gjøre opp gamle synder.

Simen hadde ikke forstått hvor forferdelig feil hun hadde tatt, innså hun. Han visste ikke annet enn at den døende bonden på gården var hans kjødelige far. For det var henne Tex hadde sett på med de isblå, gjennomsiktige øynene. Simen hadde han ikke enset, derfor visste han heller ikke.

– Han Herman må be’n om tilgivelse for noe, stønnet Barbra hest og samlet håret med hendene, før hun skjøv gangdøra i Hermans hus foran seg. Tex’ merkelige og vonde snakk sang mellom ørene mens hun søkte gjennom de tomme rommene. Herman og Ingrid var ute på jordet, Simen sto svett og rød på trammen da hun kom ut igjen.

– Det er for seint, Barbra. Han er antakelig død, sa han stakkåndet og grep henne i armen. – Det er ingenting vi kan gjøre, skjønner du itte det? Faren vår er død.

Barbra lukket øynene et sekund og kjente hvor inderlig trett og utslitt hun var. Plutselig orket hun ikke å lee så mye som en fot.

– Nei, Simen, sa hun stille og så rett på ham. Han hadde fått en voksen manns ansikt, og det liknet Hermans. Hun ristet på hodet for å slippe unna de nye og forvirrende tankene som trengte seg på, men hun klarte ikke å flytte øynene fra hans mørke, vakre. – Tex er itte faren vår, sa hun og kjente hvordan hånden om overarmen også hadde manns styrke.

*

Himmelen var som en gjennomskinnelig, tynn gardin av løsvevd, blåfarget lin. Den vanskelige fargen, som bare de mest kyndige kvinnene kjente hemmelighetene til. Slik var himmelen over dem denne dagen.

Luften flimret av ørsmå støvfnugg som vinden stjal fra arbeidernes river på åkrene i bygda. Humler og veps hang tungt etter virrende vinger mellom markspist villbringebær og overmodne tyttebær langs skogsreinene. Barnelatteren fra nabogården lød som fjern sang.

Han valgte seg en vakker dag å dø på, bonden på Teigsland. Kan hende trakk han også kona med seg i døden. Slik hadde det i alle fall virket, men verken Barbra eller Simen hadde erfaring med syke og døende mennesker. De måtte gjette. Og frykte. Det var derfor de slet halsen tørr og svetten ut i tøyet denne ettermiddagen. Barbra ville synke i kne av utmattelse da hun endelig sto foran Herman, aller øverst på jordet under skogen. Stemmen bar så vidt da hun formidlet sørgebudskapet.

– Nei, nå betyr det ikke noe lenger. Dessuten kan jeg ikke gå fra midt i skuronna. Det blir regn, sa han og pekte mot to flate skyer i vest.

Barbra kunne ikke tro det hun hørte og så. For ikke mange ukene siden hadde han nesten tryglet henne om å bli med til Teigsland for å gjøre opp med broren. Nå, da han måtte skjønne at tiden var knappere enn kort, heiste han nærmest likeglad på skuldrene og vendte tilbake til kornraukene. Som om sjelekvalen han hadde båret på et helt liv, plutselig hadde visnet og fordampet.

– Herman?

Barbra vendte seg mot det vesle, forsiktige ordet og fanget Ingrids engstelige blikk. Også Simen, som motvillig hadde slått følge med henne ut på jordet, stirret på kvinnen. Hun virket ung og sårbar der hun sto i lavlyset med guttungen sovende ved brystet. Huden i ansiktet perlet og brant. Øynene lå dypere enn før i hulene.

Herman stanset med den ene foten i hakkende tidtrøyte mot en tue.

– Reis til Teigsland, Herman. Hun trenger deg nå. Ikke tenk på meg.

Gråtklumpen vokste i halsen på Barbra da hun hørte Ingrids såre stemme trygle ham som hun nyss hadde gitt seg til som brud. Noe sterkt og usagt dirret mellom de to nygifte, kjente hun. Ingrid hadde den vakre mannen inderlig kjær, og han nesten dyrket henne. Likevel ba hun ham gå til en annen.

Til Tex’ kone. Mathis’ og Abelones vakre mor.

– Vi måtte hjelpe’a til sengs. Hu falt i uvett, skyndte Barbra seg å fortelle, samtidig som hun var redd for å bryte den skjøre strengen som bevret mellom de andre to.

– Hører du? Hun trenger deg, gjentok Ingrid, og denne gangen nådde hun ham endelig. – Kanskje er det den siste gangen.

– Je trur at hu også er sjuk, sa Barbra fort. – Kanskje er’n Tex allerede død. Det så sånn ut, men vi måtte ta oss av kona, og han Mathis ba oss gå og hente deg. Hun kvakk da Herman så inn i henne med to svarte, bunnløse øyne, uten å mæle en lyd. Som om han tvilte og håpet på samme tid.

– Var det han som ba deg gå hit? Er du helt sikker? spurte han endelig. Røsten var rusten, og Barbra kunne bare nikke til svar. At Mathis sendte bud på ham når foreldrene lå og skulle dø, var uventet. Ja, rent ut utrolig.

– Sa han noe mer? Om hvorfor du skulle hente meg?

– Nei.

Barbra stirret fra ham til Ingrid og ventet at sannheten, som de begge to kjente til, skulle bli sagt. De vekslet et kort blikk, men sa ingenting. Herman sto som en støtte mens han så ut til å ta innover seg det store som hadde skjedd. Sønnen til den vakre kvinnen på Teigsland hadde sendt bud etter ham. For første gang.

– Lån meg noen klær, så skal je ta plassen din på jordet mens du er borte, forlangte Simen bak henne og rakte hånden mot Herman.

Han la ikke merke til den andres uttrykk og reaksjoner. Smilet var vennlig og forsonende. Barbra holdt pusten og ventet. Aldri i sitt liv hadde hun følt en slik intens spenning som den som brått skalv mellom de to mannfolkene. En stund så det ut som om Herman ville snu seg og gå sin vei, men så løftet han neven mot Simen.

– Takk skal du ha, gutt, sa han skurrende.

Barbra stirret gjennom tårene som plutselig rant stille fra øynene, på Herman, som slapp grepet før han vendte seg bort og streket mot jordet med raske steg. Da sank hun sammen på bakken med armene om knærne og pannen mot stakken og hulket. Simen og Herman var like som to brødre. Hun hadde sett bildet av en storebror og en lillebror, følte hun. Noen og tjue år skilte dem i alder.

Men de var ikke brødre.

Men hvordan skulle hun noen gang våge å spørre Herman om hvem han egentlig var? Denne likheten lå i blodet, men hvem ville fortelle henne hele sannheten nå som Tex . . .

– Herman var forlovet med Tex’ frue, forklarte Ingrid. – Herman har aldri kommet over tapet av henne, men Tex var den sterkeste også den gangen. Barna er Hermans.

– Hva?

Barbra trodde hun hørte feil, gned øynene tørre og reiste seg.

– Tex ble ødelagt i en jaktulykke. Han kunne ikke få barn på annen måte. Derfor stjal han både henne og ungene hun bar under hjertet.

Barbra hetnet til i hele kroppen og kjente både sorg og noe hun trodde måtte være lettelse.

Tex kunne ikke få barn!

– Når skjedde den ulykken? hvisket hun mellom stive lepper.

– Like etter at de hadde stått til konfirmasjon. De som kjente til hendelsen og var der da det skjedde, mente at han ble ødelagt som mann.

Ingrid rødmet og stirret vekk fra dem. – Han fikk i alle fall ikke flere barn, og at tvillingene var unnfanget før han innyndet seg hos henne, er temmelig sikkert. Men det er ikke så mange som kjenner sannheten. Du får ikke si noe til Herman om at jeg har røpet hemmeligheten hans, ba hun lavt.

– Hvilke unger er det du snakker om?

Simens ansikt hadde grublerynker og store øyne. Barbra hørte hvor forvirret han var selv om hun snufset og var i sjokk selv. En forunderlig ro lå som en skinnfell og lunet om ryggen da hun løftet ansiktet. Endelig forsto hun.

Herman kunne ikke annet enn skyve henne og Simen ut av huset. Han våget rett og slett ikke å ha dem der fordi de var så lik tvillingene på Teigsland. Noen kunne snart kommet til å snakke og trekke farlige slutninger.

– Det var derfor Herman jaget deg, Simen. Han var redd for at sannheten skulle såre og ødelegge for Mathis og Abelone og moren deres. Han måtte få oss av sted, slik at alt kunne fortsette som før. Hvis tvillingene får vite at de ikke er de rette arvingene til gården fordi moren hadde vært sammen med . . .

– Vi kan da itte noe for at han har satt unger på en annen manns kjerring, brummet Simen og gnikket seg over pannen med håndbaken. Da han hadde knappet opp halslinningen og dratt armene ut av vesten, ble han stående og stirre fra Barbra til Ingrid. Han begrep tydeligvis ikke det grann. – Og je ville bare se’n Tex. Je bryr meg itte om arverekka i slekta hans, for vi blir nok itte regnet med i alle fall. Je skjønner itte noe av det dere prater om.

– Simen! Ti stille med deg. Du må itte . . . Barbra hugg tak om armen hans og ristet den i panikk, for han var i ferd med å røpe hele elendigheten. Fikk han fortsette, ville han si alt det som hun selv hadde kjempet hardt for å holde for seg selv. Ingrid måtte ikke få slengt i ansiktet at ektemannen kanskje hadde løsunger flere steder enn i brorens gård. Og hvis hun nå hadde misforstått helt, måtte de i hvert fall ikke si noe.

– Du må itte prate om’n Tex, for dom veit ingenting om det, hveste hun mot det måpende ansiktet og trakk ham bort fra Ingrid.

– Neida, du kan ikke noe for noe av dette, Simen, var det ikke det du het? Kom, så skal jeg følge deg hjem og finne noe arbeidstøy, svarte Ingrid smilende og grep om den andre armen hans. Vesle Artur sov tungt mot skulderen hennes. Et vemodig smil streifet Barbra idet hun lente seg mot Simen og begynte å gå.

– La meg ta ungen, da, ropte Barbra etter dem og kom seg på føttene i en fart. For nå var det best å gjøre gode miner til slett spill og få tankene og praten over i lettere baner.

– Itte bry deg om hva’n Simen sier. Han er en drømmer, hvisket hun lavt inn i Ingrids øre idet hun løftet smårollingen fra henne. Den stakkars nygifte kona fikk sannelig mer enn hun ba om da hun valgte ektemann. Dessuten var nok ikke sannheten om hennes og Simens far så enkel som hun trodde. For Herman og Tex kunne også ha en halvbror, som de ikke kjente til.

En middelaldrende mann, som i skam eller sorg over ikke å bli regnet med i familien, hadde benyttet bondens navn i møte med kvinner. For alt de visste, kunne han leve og bo i Eidsvoll den dag i dag. At han var på gjennomreise akkurat den ene natten i 1783, kunne også være ren og skjær løgn.

– Ja, du får være snill å ta deg av ungen min, du, Barbra, smilte Ingrid vemodig.

Også sykdommen, som langsomt tærte på den før så sterke kroppen, bar Hermans kvinne med smilende, taus tålmodighet.