Berit Elisabeth Sandviken

16

Lassjenta

Gamle synder

Berit Elisabeth Sandviken

16

Lassjenta

Gamle synder

Følgende bøker er utgitt i serien:

1. Flukten

2. Skjebnens veier

3. Under hjertet

4. Den fremmede

5. Morsarven

7. Gjester i natten

8. Vårtegn

9. Svik og savn

10. Brutte løfter

11. Som i et speil

12. Avslørt

13. Slaven

14. Onde tunger

15. Frostnatt

16. Gamle synder

17. Merket

18. Hjertets plikt

19. Skumring

20. Nådegaven

21. Vardevakt

22. Blind lengsel

23. Skyggespill

24. Nye håp

25. Vinterlys

26. Frost og frykt

27. Marthine

28. Fri

29. Brutte bånd

30. Glødende kull

31. I hjertets skygge

32. Hevnens sødme

33. Nær stupet

34. Trådene samles

Personer:

Barbra Olsdatter Julsruddalen

Simen, tvillingbroren.

Indiana Jonsdatter, moren.

Even, Olea, Gardia og Jørgen, søsken.

Abelone og Berte Maria, Barbras bortkomne tvillingdøtre.

Lars Rønningen, Barbras onkel og nye stefar.

Edvard, odelsgutten, Lars’ stesønn.

Vesle-Nils, Edvards uekte sønn.

Marte og Hanna, Edvards yngre søstre.

Jens, gårdsgutt.

Magdalena Karlsdatter, ung jente med ukjente aner.

Thiman Poulsen, Barbras ektemann.

Poul Thimansen, Thimans far.

Herman Mathiesen, Barbras kjødelige far.

Artur, Hermans adoptivsønn.

Mathis og Abelone Teigsland, tvillinger og Hermans ektefødte barn.

Tateren Aron, Abelone Teigslands forbudte kjærlighet.

Sifa, Barbras afrikanske slave.

Borghild gjestgiverkone, driver skysstasjon på Skedsmo.

1.

«Der er du endelig. Kom her og sett deg.»

Thiman skjøv en krakk fram og stirret på henne, mens hun i forfjamselsen vrengte av seg både yttertøy og blusen. Øynene hans skiftet ikke engang farge da brystene hang hvite og nakne mot ham, registrerte hun.

Noe måtte være alvorlig galt. For selv om han ikke rørte henne, pleide han ikke å skjule sjelen sin for henne. Nå kunne hun like gjerne ha vært en bjørnebinne i full pels.

Hun fikk bakset undertrøye og bluse på seg igjen og gjorde som han sa.

«Er det noe om å gjøre?» Død, ulykker og pest flagret gjennom hodet mens hun stirret på ham. De lange førsteukene hjemme på Haugen hadde ikke blitt slik hun hadde drømt om. Ikke samlivet med Thiman heller.

«Vi kan ikke fortsette på denne måten,» sa han og stirret i veggen. «Du ligger langs veien hele tiden, og er knapt tilsnakkendes når du kommer hjemom. Det nærmer seg jul.» Irritasjonen traff henne som en ørefik.

«Je må jo arbe’, og vi har itte noe å lage jul med. Dalen er full av plank, og føret er bra,» forsøkte Barbra å forsvare seg, men Thiman var døv. Det var kaldt i det trange kjøkkenet.

«Hva er det du vil prate om, da?» spurte hun.

Han hadde også nyss kommet hjem fra Rønningen, antok hun. Men det var sant som han sa. De så hverandre knapt i løpet av dagen, så travelt hadde det blitt for dem denne vinteren.

«Hva jeg vil prate om?» hermet han og ble alvorlig. «Oss, selvfølgelig.» Svaret var kontant, men øynene vek likevel. «Vi er ektefolk, Barbra. Hvis jeg skal bli værende her i bygda, må du fortelle meg alt sammen.» Han skuttet seg. Frøs kanskje. «Det er så mye jeg ikke vet.»

«Gå ut etter ved først, så vi får fyr på ommen,» sa hun fort. Novemberkvelden sto svart og døsig utenfor veggene. Rommene virket ødslige uten Mina, kjente hun og fikk plutselig tårer i øynene. Det var uvant å komme hjem til et kaldt hus. Et fleskestykke lå under et klede. Hun grep det og hektet stekepannen av spikeren på veggen. Hjertebanken gjorde henne rent matt. Nå var de kommet til et vendepunkt i ekteskapet sitt, forsto hun.

«Jeg fikk dette flesket av din mor i dag,» sa han lavmælt da han kom inn igjen. «Vi har slaktet tre griser. Indiana sliter seg ut. Du burde ha vært der og …»

Han sa ikke mer, og det var hun glad for. Hun slet nok med dårlig samvittighet som det var.

Ryggen hans var krum og bred ved siden av henne, og snart knitret det lunt fra granveden. Sifas kubber, kalte hun dem for seg selv. Aldri så Thiman hørte det. Han mente at hun skulle glemme negeren.

«Ta opp litt flatbrød fra kista også før du setter deg igjen,» ba hun og sneide av noen fleskeskiver med en skjem kniv. Magen rumlet forventningsfullt, og hjertet banket. «Du er vel sulten, du òg?»

«Ja, jeg rakk ikke å spise middag. Orket ikke heller, når sant skal sies. Denne slaktesjauen tar rent matlysten fra meg. Blod og gørr og hvinende dyr. Jeg har aldri ønsket å bli bonde, nettopp på grunn av denne drepingen.» Han akte seg inn på vedkassa mot utveggen og trakk tinntallerkenen til seg. «Hva er det med Edvard?» spurte han skarpt. «Hva er det om å gjøre med den kroppen?»

«Med’n Edvard?» Barbra fiklet med potetskinnet, men slapp hendene i bordet og stirret på ham. «Han er lat og innbilsk og ganske forkrøplet i hue’,» svarte hun fort og smilte. Hun skjønte ikke helt hva han var ute etter, selv om hun hadde ventet at han ville spørre, etter det som skjedde i byen. Lettelsen gled som lunhet over nakken da hun tok fatt på poteten igjen. «Han er vanskapt i huet, men mest andre steder,» føyde hun til, men bråtidde mot kulden i øynene hans. «Er det noe gæli?»

«Det vet du best. Svar meg ordentlig.» Hendene hans hvitnet på knokene.

«Je veit itte hva du tenker på,» stammet hun og forbannet rødmen. «Han er et svin. Du så jo sjøl at han var på horehuset. Han er da en gift mann.»

«Det angår da ikke denne saken,» svarte Thiman altfor fort og gransket tallerkenen sin. «Han snakker om deg.» Leppene smalnet over de hvite tennene da han tidde. «Er det noe i det han antyder?»

Fleskeskivene krøllet seg etter hvert som ilden fikk mer tak i vedtrærne. Hjertet hakket i brå frykt mot spørsmålet, og hun var på nippet til å nekte. Svartsyken hans hadde hun slett ikke vært forberedt på. Den gnistret til rett som det var etter at de kom hjem til Dokken. Og det var ikke første gang han buste ut om bonden i Rønningen. Han kjente seg underlegen og umyndiggjort i gårdsarbeidet, forsto hun og følte med ham.

Han slet med å finne seg til rette, uten skikkelig arbeid og blant ukjente mennesker, men han behøvde vel ikke å være så sjalu og aggressiv? Hun ble utrygg når han iblant slapp fortvilelsen sin fram i skarpe ord. Når han brukte munn, var det hennes tur til å kjenne seg ussel og liten. Flesket ble altfor brunt og sprøtt i buene, oppdaget hun og snudde det igjen.

«Je veit itte hva han sier,» svarte hun så fredelig hun maktet. «Je har måttet kjempe mot’n i alle år, hvis det var noe sånt du tenkte på. Du husker da åssen han herjet den gangen nede i båthavna?»

Blikket hans svartnet og trakk et lite smil fram i den ene munnviken.

«Jeg kysset deg den kvelden. Siden kunne jeg ikke glemme deg.»

«Da skjønner du at du itte har noe å være sur for. Je har like rein samvittighet i dag som den kvelden,» svarte hun og stirret ham rett i øynene. Rødmen gnistret i kinnene, kjente hun og knyttet hendene om panneskaftet. Fett skvalpet ned på bordplaten.

Thiman stakk fingeren borti og strøk det til seg. Han hadde fått varmen i seg, så hun. Kinnene var rødere.

«Jeg vil selvfølgelig tro at det er slik som du sier, men han oppfører seg som en tølper. Jeg vet aldri hva som er løgn og sannhet i ham,» svarte han, ikke fullt så voldsom i målet, og slikket seg om munnen.

«Trur du på meg, da?» Barbra dumpet kjørelet ned på plankebiten som lå der til slikt. «Hva er det han sier?» fortsatte hun da Thiman ikke svarte.

«At du bestandig har lagt deg etter’n, og at du beskyldte ham for å være far til jentene dine.»

«Det veit du er løgn,» ropte hun forskrekket og tok etter neven hans.

«Jada, jeg velger å tro deg i den saken,» svarte han fort, med et lite smil og trakk til seg hånden. «Jeg tror deg når du sier at faren din voldtok deg. En slik historie kunne du aldri ha klart å dikte opp,» svarte han, og på nytt varmet han henne med smilet sitt. «Jeg klarer bare ikke å like den mannen. Unnskyld at jeg nevnte barna, Barbra. Jeg vet sannheten, og ønsker oppriktig at vi en gang får vite hvor barna dine ble av.»

«Fortalte du om’n far til’n Edvard, mener du?» hikstet hun skremt mens blodet sank fra hodet så hun måtte gripe om bordkanten. «Sa du at det var’n far som tok meg med vold?» Rommet seilte mens hun kjempet for å klarne blikket.

«Det gjorde jeg selvfølgelig ikke, Barbra. Hva tror du egentlig om meg? Det vil jo bli til skam for meg også om folk får vite det.»

«Ja, det ville vel det,» mumlet hun da bildet av ham falt på plass, for nå var det hans tur til å skamrødme. «Hva var det for noe annet du ville vete?» Stemmen skalv voldsomt da hun kunne snakke igjen.

«Hadde han og Abelone noe sammen mens hun var her? Eller er også det løgn?» Nå begynte nok matlysten å vokse seg sterkere enn svartsyken, for hendene hans jobbet med den seige fleskesvoren.

«Du hørte sjøl hva hu sa da vi traff’a inne i byen. Hu var like redd’n Edvard, hu som je.» Barbra gravde maten til seg og dirret over sin egen innrømmelse, men fikk seg ikke til å endre ordene. En vond tagg av sjalusi sved plutselig i brystet. «Du kjenner jo’a Abelone,» slengte hun til ham og så vekk.

«Det er nettopp derfor jeg spør,» kvitterte han hvast, men holdt en klumpete fleskebit med øynene og kjempet med kniven. «Hun kunne være troende til å søke trøst og varme hos hvem som helst.»

«Han Edvard hadde lovt å gi ungen hennes en skikkelig begravelse,» stammet Barbra. Thiman hadde rett, innså hun. Abelone lengtet slik etter varme og omsorg at enhver mann som ikke liknet Tex, kunne bli trøsten hennes. «Hu Abelone hadde avvist’n da han ville ha visse tjenester til gjengjeld,» skyndte hun seg å si. Og hun var sikker på at dette også var sannheten, slik halvsøsteren hadde vært villig til å sverge på da hun forlangte et ærlig svar.

«Han er uansett et undermenneske,» freste Thiman mens griseflesket fikk lide dobbelt på den glatte tallerkenen.

«Hu Abelone ante itte før seinere at jentungen levde,» avsluttet hun. Dette hadde de snakket om utallige ganger før.

«Og hun var heller ingen hore, slik du trodde,» minnet han henne om, før han sukket og tidde. Han gumlet begjærlig og våket over bevegelsene hennes, følte hun.

– Det er fint at’a har arbe’ på ei systue. Og at’a vil spare penger til et hjem for seg og’n Aron. Je er glad for at je itte sa noe til’n Herman,» smilte hun. Panneluggen hang over øynene hans, så hun konsentrerte seg om det siste på tallerkenen og sugde på fettbløtt flatbrød.

«Hun ville verken hjem til Kongsberg eller bli med denne taterslasken ut på landeveien,» mumlet han.

«Og du visste alt dette hele tida, uten å fortelle meg det!» Hun svelget, for nå boblet sinnet på nytt i brystet. «Du lot meg tenke stygt og snakke løgn om min egen søster.»

Blikket hans var så fullt av spørsmål at hun fortet seg videre. «Dessuten tok je itte så mye feil, for horekongen ville ha’a. Han hadde bydd’a hundre dalere hvis’a ville begynne hos’n.» Hun skulte under hårsiget og så at han hadde glemt det han lurte på.

«Hu kunne like gjerne ha endt som hore, Thiman.»

«Men hun sto imot, og det imponerte meg virkelig. Jeg burde sikkert ha fortalt deg at jeg møtte henne i byen på vei hjem i sommer. Kan du tilgi meg det?» Hånden hans åpnet seg mot henne, med fettstrimer mellom fingrene, men hun tok den ikke.

«Hvorfor sa du det itte?» spurte hun i stedet, for hun brant plutselig etter å gi ham inn.

«Jeg våget faktisk ikke å si noe etter at Herman begynte å snakke om tukthuset. Det har bestandig vært så mye hemmelighetskremmeri og usagt i Teigslandslekten.»

Han sa det uten å bebreide noen. «Jeg antok at et eller annet intrigemakeri var på gang, som jeg ikke kjente til, derfor tidde jeg. Du sa jo heller ikke noe som kunne hjelpe meg ut av løgnen.» Tonen var sår, som en smågutts. Det myknet henne på et øyeblikk.

«Je hadde lovt’n Mathis å itte si til noen at’a arbeidet som sypike. Je skjønte jo itte at han hadde misforstått. Han trudde at’a var hore, og han var fryktelig fortvilet og skamfull over det.»

Alt sammen virket så inderlig dumt. «Vi skulle ha snakket om detta før, Thiman. Vi må være ærlige mot hverandre,» sa hun hett og stirret på ham.

«Ja, for nå har vi gjort dem til løgnere, alle dem vi gjerne vil ha som venner og nære. Løgn er en forbannet vekst. Den kveler og ødelegger alt.» Nå lød han mer trist enn opprørt.

«Han Mathis syntes sikkert det hørtes penere ut med brødtjuveri og straff enn å si at’a var sypike på horehuset. Han våget itte engang å treffe meg mens je var på Kongsberg, takket være alt detta tullet.»

«Han burde da vite at ikke alle sypiker driver med disse sakene. At det finnes enkelte som virkelig …» Han flakket med blikket, uten å fullføre resonnementet.

«Åssen skulle han vete det, da? Je visste da itte at horene kalles sypiker. Det er så inderlig bedervet og avskyelig alt sammen,» freste hun og kjente at hun virkelig var kvalm. Flesket var veldig fett. Hun skjøv tallerkenen fra seg. Til ham.

«Abelone og Aron holder altså sammen på et vis?» Brynene hans krøp sammen over den rette nesen. Fingrene fiklet plutselig nervøst med det ene øret, enset hun og svelget angsten. Pekte som tegn på at han kunne spise hennes mat også.

«Han Aron orker itte å leve uten å reise med de andre taterne.» Hun klemte hendene mot buken.

«Og det orket ikke Abelone.» Thiman sukket dypt. «De gjør det neimen ikke lett for seg, de to, men Herman mener det kalles kjærlighet,» svarte han og smilte sjenert. «Hva med denne Frida, som fortalte Edvard hvor han kunne finne Abelone?»

«Han Edvard traff dom langs vegen da dom kom for å hente ungen i sommer, sier’n. Kanskje han ønsket å spleise’a Frida med’n Aron, og få’a Abelone sjøl?»

«Jeg forstår ikke at Edvard kunne holde tett om at jentungen levde,» mumlet Thiman. «Kan han ha fortalt Aron sannheten, men ikke Frida?»

«Je veit itte hva som skjedde, Thiman. Je veit bare at’n Edvard bestandig pønsker på vondt, akkurat som mor si. Vi har gjort både’n Aron og’a Abelone stor urett med mistankene våre, i alle fall.»

«Det er ikke normalt at folk lever slik, så det var naturlig å trekke den slutningen.»

«Itte unnskyld deg,» bjeffet hun og brøt flatbrødleiven i to. «Dom oppfører seg annerledes enn oss, men dom holder da sammen. Je lurer på hva’a Olea sier når’a kommer himatt fra begravelsen i Feiring.»

«Det er kanskje det Edvard går og gruer for selv også,» smilte Thiman plutselig og tok resten av mjøden i en lang slurk. «Han er sur og oppfarende hele tiden. Hun som døde, var gift med Indianas bror, var det slik?»

«Ja. Han heter Halstein. Hu Olea vokste opp hos dom,» skyndte hun seg å forklare. Olea hadde allerede reist da de kom tilbake fra Kongsberg.

Nå gledet hun seg over nyhetene om Abelone, og ventet på at hun skulle komme og hente veslejenta.

Alle hadde sittet storøyde og lydhøre i dagene etter hjemkomsten. Barbra kunne ikke komme på noe hun ikke hadde fortalt dem om reisen og oppholdet. Arrestasjonen av Hauge og at de selv flyktet fra lensmannsforhøret, skremte moren, men frydet de andre, visste hun.

Men alt det usagte mellom Thiman og henne etter hendelsen i Christiania hadde blitt stuet bort. Nå var tiden altså kommet for et oppgjør. Alt var bedre enn å gå slik å knuges av frykt og mistro. Hun kjente følelsene brenne i kroppen hver gang øynene deres møttes over bordet.

Nå ville hun legge de vonde misforståelsene bak seg. Fra denne kveldsstunden av ville hun forsøke å bli en slik kone som Thiman fortjente.

«Je er glad vi endelig fikk pratet sammen,» sa hun og grep hånden hans. «Det er vel du òg?»