Ken Follett

Hvitt på hvitt

Oversatt av Dag Heyerdahl Larsen

Ken Follett

Hvitt på hvitt

Oversatt av Dag Heyerdahl Larsen

JULAFTEN

01.00

To trette menn så på Antonia Gallo med harme og fiendskap i blikket. De ville hjem, men hun lot dem ikke få dra. Og de visste at hun hadde rett, noe som bare gjorde det verre.

Alle tre var ansatt i personalavdelingen ved Oxenford Medical. Antonia, som alltid ble kalt Toni, var daglig leder, og hennes hovedansvar var sikkerhet. Oxenford var en liten farmasøytisk bedrift – et boutique-selskap, på børssjargong – som forsket på virus som kunne drepe. Sikkerhet var dødsens alvor.

Toni hadde iverksatt en stikkprøve på lageret og hadde oppdaget at det manglet to doser av et medikament som var på forsøksstadiet. Det var ille nok – medikamentet, et antiviralt middel, var topphemmelig, og selve formelen kunne knapt verdsettes i penger. Det kunne være stjålet for å selges til et rivaliserende selskap. Men det var en annen og mer skremmende mulighet som hadde fått Tonis fregnete ansikt til å anlegge en nifst bekymret mine, og tegnet mørke ringer under de grønne øynene hennes. En tyv kunne ha stjålet medikamentet til eget bruk. Og det fantes kun en eneste årsak til noe slikt: Noen var blitt smittet av et av de dødelige virusene som ble benyttet på Oxenfords laboratorier.

Laboratoriene lå i en diger bygning fra attenhundretallet, opprinnelig brukt som skotsk feriehus for en millionær fra viktoriatiden. Den gikk under navnet «Kreml» på grunn av de doble gjerdene, piggtråden, de uniformerte vaktene og det avanserte elektroniske sikkerhetssystemet. Men den så mer ut som en kirke, med spisse buer og et tårn og rekker av vannspyere langsetter takskjegget.

Personalkontoret hadde en gang vært et av de flotteste soveværelsene. Det hadde fremdeles gotiske vinduer og profilert panel, men nå rommet det arkivskap i stedet for garderobeskap, og det sto skrivebord med datamaskiner og telefoner der det en gang hadde stått toalettbord fulle av krystallflasker og hårbørster med sølvrygg.

Toni og de to mennene satt i telefonen og ringte til alle som hadde adgangskort til det toppsikrede laboratoriet. Det var fire smittevernnivåer. På det høyeste, BSL4, arbeidet forskerne i astronautdrakter, der de håndterte virus som det ikke fantes vaksine eller motgift for. Fordi det var det sikreste stedet i bygningen, var det der prøver av det topphemmelige medikamentet ble oppbevart.

Det var ikke alle som fikk adgang til BSL4. Kurs i smitteverntrening var obligatorisk, selv for de vedlikeholdsansatte som bega seg inn for å føre tilsyn med luftfiltre og autoklaver. Toni hadde selv gjennomgått treningen slik at hun kunne gå inn på laben for å sjekke sikkerheten.

Det var bare 27 av bedriftens 80 ansatte som hadde adgang. Mange hadde imidlertid allerede reist på juleferie, og mandag var blitt til tirsdag mens de tre menneskene med ansvaret stedig hadde sittet og sporet dem opp.

Toni ringte opp et badested på Barbados som het Le Club Beach og fikk, etter å ha insistert vel og lenge, etablissementets sjef til å gå og se etter en ung laboratorietekniker ved navn Jenny Crawford.

Mens Toni ventet, kikket hun på speilbildet sitt i vinduet. Hun holdt seg godt, især når man tok i betraktning hvor sent det var. Den sjokoladebrune dressen med de hvite stripene så fremdeles forretningsmessig ut; det tykke håret var velstelt; det var ingen tegn til tretthet å se i ansiktet hennes. Faren hadde vært spansk, men hun hadde sin skotske mors bleke hud og rødblonde hår. Hun var lang og så sprek ut. Ikke verst, tenkte hun med seg selv, til 38-åring å være.

«Det må jo være midt på natten hjemme hos dere!» sa Jenny da hun endelig kom på tråden.

«Vi har oppdaget en mangel på samsvar i BSL4-loggen,» forklarte Toni.

Jenny var litt full. «Det har forekommet før,» sa hun skjødesløst. «Men det er på en måte ingen som har gjort noe stort nummer ut av det.»

«Det var fordi jeg ikke jobbet her da,» sa Toni skarpt. «Når var du sist inne på BSL4?»

«Tirsdag, tror jeg. Kan du ikke se det på dataen?»

Det kunne hun, men Toni ville vite om Jennys redegjørelse stemte overens med datajournalen. «Og når var du sist inne i hvelvet?» Hvelvet var et låst fryserom inne på BSL4.

Jenny begynte å bli tverr i tonen. «Det husker jeg virkelig ikke, men alt sammen er jo på video.» Alarmpanelet der man tastet PIN-koden sin på hvelvet, aktiverte et sikkerhetskamera som sto på så lenge døren var åpen.

«Kan du huske siste gang du brukte Madoba-2?» Dette var viruset forskerne arbeidet med akkurat nå.

Jenny lød bestyrtet. «Men i svarte, er det det som er blitt borte?»

«Nei, det er ikke det. Likevel –»

«Jeg tror ikke jeg noen gang har håndtert noe virus. Jeg jobber stort sett på vevskulturlaben.»

Det stemte overens med opplysningene Toni satt med. «Har du lagt merke til om noen av kollegene dine har oppført seg rart, annerledes på noe vis, de siste par ukene?»

«Dette er jo som et helvetes Gestapo-forhør,» sa Jenny.

«Det får så være, har du –»

«Nei, jeg har ikke det.»

«Bare et siste spørsmål: Er kroppstemperaturen din normal?»

«Helvete heller, du sier vel ikke at jeg kan ha fått Madoba-2?»

«Er du forkjølet eller har du feber?»

«Nei!»

«Da er det ingen fare. Du forlot landet for elleve dager siden – du ville hatt influensaliknende symptomer nå dersom noe var galt. Takk skal du ha, Jenny. Det er sannsynligvis bare en feil i loggen, men vi må ta alle forholdsregler.»

«Du har nå i hvert fall ødelagt kvelden min.» Jenny la på.

«Det var synd,» sa Toni til den stumme telefonen. Hun la røret på plass og sa: «Vi kan slå en strek over Jenny Crawford. Ei skikkelig kjeftesmelle, men hun har rent mel i posen.»

Sjefen for laboratoriet het Howard McAlpine. Det raggete, grå skjegget hans grodde høyt opp på kinnbena slik at huden rundt øynene så ut som en lyserød maske. Han var pinlig nøyaktig uten å være snerpete, og Toni likte vanligvis å jobbe sammen med ham, men nå var han i dårlig humør. Han lente seg bakover i stolen og foldet hendene bak hodet. «Det er overveldende sannsynlig at materialet som ikke kan gjøres rede for, ble brukt på helt lovformelig vis av en som rett og slett glemte å føre opp uttaket i loggen.» Tonen hans var gretten – han hadde sagt det samme to ganger før.

«Jeg håper du har rett,» sa Toni forbeholdent. Hun reiste seg og gikk bort til vinduet. Personalkontoret hadde utsikt til påbygget som rommet BSL4-laboratoriet. Den nye bygningen minnet i mangt og meget om resten av Kreml, med sukkertøyskorsteiner og et klokketårn, slik at det ville være vanskelig for en utenforstående å gjette, på avstand, hvor i komplekset den toppsikrede laben lå. Men de buede vinduene var ugjennomsiktige, de utskårne eikedørene kunne ikke åpnes, og overvåkingskameraer glodde enøyd fra vannspyernes groteske hoder. Det var en betongbunker i 1800-tallsforkledning. Den nye bygningen hadde tre etasjer. Labene lå i første. I tillegg til forskningsanlegg og lagerplass fantes en medisinsk isolatavdeling for øyeblikkelig hjelp til folk som var blitt smittet av et farlig virus. Den var aldri blitt benyttet. I etasjen over lå installasjonen som tok seg av luftsirkulasjonen. I underetasjen steriliserte kunstferdig maskineri alt avfall fra bygningen. Ingenting slapp levende ut, bortsett fra mennesker.

«Vi har lært mye av denne øvelsen,» sa Toni i en forsonende tone. Hun befant seg i en delikat situasjon, tenkte hun bekymret. Ikke bare var de to mennene hennes overordnede, men de var også eldre enn henne – begge var i femtiårene. Selv om hun ikke hadde noen som helst rett til å gi dem ordrer, hadde hun insistert på at de skulle behandle mangelen på samsvar som en krise. De likte henne, begge to, men nå tøyde hun godviljen deres til bristepunktet. Hun følte likevel at hun måtte stå på. Både befolkningens sikkerhet, bedriftens omdømme og hennes egen karriere sto på spill. «I fremtiden må vi alltid ha direkte telefonnummer til alle som har adgang til BSL4, uansett hvor i verden de befinner seg, slik at vi kan få raskt fatt i dem i en krisesituasjon. Og vi må etterse loggen mer enn én gang i året.»

McAlpine murret. Som lab-sjef var han ansvarlig for loggen, og den egentlige årsaken til grettenheten hans var at han skulle ha oppdaget uoverensstemmelsen selv. Tonis effektivitet stilte ham i et dårlig lys.

Hun vendte seg mot den andre mannen, som var personalsjef. «Hvor langt er vi kommet på listen din, James?»

James Elliot kikket opp fra dataskjermen. Han gikk kledd som en aksjemekler, i mørk, smalstripet dress og prikket slips, som for å skille seg ut fra de tweedkledde vitenskapsmennene. Det var som om han betraktet sikkerhetsreglene som irriterende byråkrati, kanskje fordi han aldri selv hadde fingrene borti virus. Toni syntes han var oppblåst og fjollete. «Vi har snakket med alle bortsett fra én av de syvogtyve som har adgang til BSL4,» sa han. Han snakket med overdreven tydelighet, som en sliten lærer som forklarte noe for klassens tregeste elev. «Samtlige fortalte sannheten om når de sist var inne på laben og åpnet hvelvet. Ingen har lagt merke til noen kollega som har oppført seg rart. Og ingen har feber.»

«Hvem er det som mangler?»

«Michael Ross, en lab-tekniker.»

«Jeg kjenner Michael,» sa Toni. Han var en sjenert, dyktig mann, omtrent ti år yngre enn Toni. «Jeg har faktisk vært hjemme hos ham. Han bor i et lite hus ute på landet drøyt to mil herfra.»

«Han har jobbet for bedriften i åtte år uten en merknad på rullebladet.»

McAlpine førte fingeren nedover utskriften og sa: «Han var siste gang inne på laben for tre søndager siden, for en rutinesjekk av dyrene.»

«Hva har han gjort siden?»

«Ferie.»

«Hvor lenge da – tre uker?»

Elliot skjøt inn: «Han skulle vært tilbake i dag.» Han så på klokken. «Rettere sagt i går. Mandag morgen. Men han dukket ikke opp.»

«Ringte han og sa at han var syk?»

«Nei.»

Toni hevet øyenbrynene. «Og vi får ikke kontakt med ham?»

«Ikke svar fra hverken hjemmetelefonen eller mobilen.»

«Er ikke det litt merkelig?»

«At en enslig ung mann skulle forlenge ferien uten å varsle arbeidsgiveren sin? Omtrent like merkelig som regn i Glen Coe.»

Toni vendte seg mot McAlpine igjen. «Men du sier at Michael har plettfritt rulleblad?»

Lab-sjefen så bekymret ut. «Han er svært samvittighetsfull. Det er overraskende om han skulle ha tatt fri uten å melde fra.»

«Hvem var sammen med Michael sist han var inne på laben?» spurte Toni. Hun visste at de måtte ha vært to der, for det var ledsagerpåbud inne på BSL4. På grunn av faren fikk ingen lov til å jobbe der alene.

McAlpine sjekket listen. «Doktor Ansari, en biokjemiker.»

«Jeg tror ikke jeg kjenner ham.»

«Henne. Det er en kvinne. Monica.»

Toni løftet av telefonrøret. «Hva er nummeret hennes?»

Monica Ansari snakket med Edinburgh-dialekt og lød som om hun hadde ligget i dyp søvn. «Men Howard McAlpine har jo allerede ringt meg.»

«Jeg beklager å bry deg igjen.»

«Har det skjedd noe?»

«Det gjelder Michael Ross. Vi kan ikke få tak i ham. Jeg forstår det slik at du var inne på BSL4 sammen med ham søndag for to uker siden.»

«Ja. Vent litt, jeg skal bare slå på lyset.» Det drøyde litt. «Jøje meg, er klokken så mye?»

Toni klemte på. «Michael dro på ferie dagen etter.»

«Han sa at han skulle besøke moren sin i Devon.»

Det minnet Toni på noe. Hun husket årsaken til at hun var blitt med Michael Ross hjem. For et halvt års tid siden hadde hun nevnt, i en samtale mens de satt i kantinen, hvor begeistret hun var for Rembrandts bilder av gamle kvinner, med hver eneste rynke og fure kjærlig gjengitt i minste detalj. Man kunne se, hadde hun sagt, hvor glad Rembrandt måtte ha vært i sin mor. Michael hadde begeistret fortalt at han hadde fotografier av en rekke Rembrandt-raderinger hjemme, klippet ut av blader og auksjonskataloger. Hun var blitt med ham etter jobben for å se på bildene, alle sammen av gamle kvinner, smakfullt innrammet der de dekket hele den ene veggen i den lille stuen hans. Hun hadde vært engstelig for at han skulle invitere henne ut – hun likte ham, men ikke på den måten – men til hennes lettelse ville han bare vise henne samlingen sin. Han var, hadde hun sluttet seg til, en mammagutt.

«Det var til hjelp for oss,» sa Toni til Monica. «Vent litt, er du snill.» Hun vendte seg mot James Elliot. «Har vi detaljer om hans mor i arkivet, som kontaktperson eller noe?»

Elliot flyttet på musen og klikket. «Hun er oppført som hans nærmeste.» Han løftet av røret.

Toni henvendte seg til Monica igjen. «Virket Michael helt som seg selv den kvelden?»

«Fullstendig.»

«Gikk dere inn på BSL4 sammen?»

«Ja. Men etterpå gikk vi jo inn i hver vår garderobe.»

«Da du kom inn på laben, var han der allerede da?»

«Ja, han skiftet fortere enn meg.»

«Arbeidet du side ved side med ham?»

«Nei. Jeg var på en lab ved siden av og holdt på med vevskulturer. Han stelte med dyrene.»

«Gikk dere ut sammen?»

«Han gikk noen minutter før meg.»

«Det høres ut som om han kan ha vært inne i hvelvet uten at du la merke til det.»

«Uten problemer.»

«Hva slags inntrykk har du av Michael?»

«Ingenting i veien med ham … harmløs, kan man vel si.»

«Riktig, det er en god karakteristikk av ham. Vet du om han har noen venninne?»

«Det tror jeg ikke.»

«Finner du ham tiltrekkende?»

«Kjekk å se på, men ikke sexy.»

Toni smilte. «Nettopp. Noe påfallende ved ham, etter din erfaring?»

«Nei.»

Toni fornemmet en liten nøling og forholdt seg taus for å gi den andre kvinnen tid. Ved siden av henne satt Elliot og snakket med en eller annen og spurte etter Michael Ross eller moren hans.

Etter et øyeblikks opphold sa Monica: «Det at en mann bor alene, gjør ham vel ikke nødvendigvis til en gærning?»

Ved siden av Toni sa Elliot: «Det var da underlig. Jeg beklager å ha forstyrret Dem på denne tiden av døgnet.»

Tonis nysgjerrighet ble pirret av det hun hadde hørt Elliot si. Hun avsluttet sin egen samtale og sa: «Takk skal du ha, Monica. Jeg håper du får sove igjen.»

«Min mann er lege med privatpraksis,» sa hun. «Vi er vant til å bli oppringt midt på natten.»

Toni la på røret. «Michael Ross hadde god tid til å åpne hvelvet,» sa hun. «Og han bor alene.» Hun så på Elliot. «Fikk du tak i moren hans?»

«Det var nummeret til et gamlehjem,» sa Elliot. Han så skremt ut. «Og Mrs. Ross døde i fjor vinter.»

«Pokker også,» sa Toni.

03.00

Sterke lyskastere lyste opp Kremls tårn og gavler. Det var fem kuldegrader, men det var skyfritt og ingen snø på bakken. Bygningen lå med fasaden ut mot en engelsk park med velvoksne trær og busker. Grått lys fra en trekvart full måne skimret over nakne nymfer som lekte seg i tørrlagte fontener mens drager av sten sto vakt.

Stillheten ble brutt av motorbrølet fra to varevogner som kjørte ut av garasjen. Begge var merket med det internasjonale symbolet for biologisk smittefare, fire svarte sirkelsektorer på en skarpt gul bakgrunn. Vakten i porten hadde allerede hevet bommen. De kjørte ut og svingte sørover. Det gikk farlig fort.

Toni Gallo satt ved rattet i den forreste bilen. Hun kjørte som om den skulle være Porschen hennes, og brukte hele veibredden, ruste motoren og ga på i svingene. Hun var redd hun var for sent ute. Sammen med seg i bilen hadde hun tre menn som var trent i kjemisk rensing. Den andre bilen var en mobil isolatenhet med en spesialutdannet ambulansesjåfør bak rattet og en lege, Ruth Solomons, i passasjersetet.

Toni var redd hun tok feil, men skrekkslagen ved tanken på at hun kunne ha rett.

Hun hadde slått full alarm ene og alene på grunnlag av mistanke. Medikamentet kunne vært benyttet av en forsker som simpelthen hadde glemt å foreta den riktige posteringen i loggen, slik Howard McAlpine trodde. Michael Ross kunne ganske enkelt ha forlenget ferien uten tillatelse, og det var ikke sikkert historien om moren hans var annet enn en misforståelse. I så fall kom noen til å si at Toni hadde overreagert – som en typisk hysterisk kvinne, kom James Elliot til å legge til. Hun kunne komme til å finne Michael Ross trygt i søvn med telefonen slått av, og hun krympet seg ved tanken på hva hun i så fall måtte si til sjefen sin, Stanley Oxenford, når morgenen kom.

Men det ville være mye verre dersom det viste seg at hun hadde rett.

En ansatt var fraværende uten permisjon, han hadde løyet om hvor han skulle, og prøver av det nye medikamentet var forsvunnet fra hvelvet. Hadde Michael Ross gjort noe som utsatte ham for å bli smittet av en dødelig infeksjon? Medikamentet var fremdeles på forsøksstadiet, og det var ikke effektivt mot alle typer virus, men han ville ha tenkt som så at det var bedre enn ingenting. Uansett hva han pønsket på, så hadde han villet sørge for at ingen kom hjem til ham på et par ukers tid, og derfor hadde han latt som om han skulle til Devon for å besøke en mor som ikke lenger var i live.

Monica Ansari hadde sagt: Det at en mann bor alene, gjør ham vel ikke nødvendigvis til en gærning? Det var et utsagn av den typen som betyr det motsatte av det som sies. Biokjemikeren hadde fornemmet noe rart ved Michael, selv om hun, som rasjonell forsker, kviet seg for å stole på ren intuisjon.

Toni var av den oppfatning at man aldri skulle ignorere intuisjonen.

Hun orket nesten ikke å tenke på følgene dersom Madoba-2-viruset på en eller annen måte var kommet på avveier. Det var svært smittsomt og bredte seg raskt ved hosting og nysing. Og det var dødelig. Et gys av frykt løp gjennom henne, og hun trampet på gasspedalen.

Det var ingen trafikk på veien, og det tok bare tyve minutter å nå frem til Michael Ross’ avsidesliggende hjem. Avkjørselen var ikke tydelig markert, men Toni husket den. Hun svingte inn en kort oppkjørsel som førte til et lavt hus bak en hagemur. Huset var mørklagt. Toni stanset bilen ved siden av en Volkswagen Golf, formodentlig Michaels. Hun tutet høyt og lenge.

Ingenting skjedde. Ingen lys ble tent, ingen åpnet noen dør eller noe vindu. Toni slo av motoren. Stillhet.

Hvis Michael hadde reist bort, hvorfor sto bilen hans her?

«Harepusdrakter, mine herrer,» sa hun.

Alle sammen trakk på seg oransje astronautdrakter, legen og førstehjelpsmannen fra den andre bilen også. Det var en omstendelig affære. Drakten var lagd av tung plast som ikke føyde og bøyde seg så lett. Den ble lukket med en lufttett glidelås. De hjalp hverandre med å feste hanskene til håndleddene med elektrikertape. Til slutt stakk de draktens plastføtter ned i ytterstøvler av gummi.

Drakten var fullstendig tett. Den som hadde den på, pustet gjennom et HEPA-filter – et High Efficiency Particulate Air-filter – med en elektrisk vifte drevet av et batterisett som var festet til draktens belte. Filteret holdt ute alle innåndbare partikler som kunne bære med seg bakterier eller virus. Det stengte også ute så godt som alle lukter. Viften lagde en vedvarende susende lyd som enkelte fant sjenerende. En hodemikrotelefon i hjelmen satte dem i stand til å snakke med hverandre og med sentralbordet i Kreml via en skjermet radiokanal.

Da de var klare, betraktet Toni huset igjen. Hvis noen kikket ut gjennom et vindu nå og så syv mennesker i oransje astronautdrakter, ville han tro historiene om UFO-er var sanne.

Hvis det var noen der inne, kikket han ikke ut gjennom noe vindu.

«Jeg går først,» sa Toni.

Hun gikk bort til inngangsdøren, med stive skritt i den kluntete plastdrakten. Hun ringte på og banket med dørhammeren. Etter kort tid gikk hun rundt hjørnet til baksiden av huset, der det var en velstelt hage og et lite uthus. Bakdøren sto ulåst, og hun gikk inn. Hun husket hvordan hun hadde stått på kjøkkenet mens Michael lagde i stand te. Hun gikk raskt gjennom huset og slo på lys. Rembrandt-bildene hang fremdeles på stueveggen. Det var rent og ryddig og tomt der.

Hun snakket med de andre over sambandsnettet. «Ingen hjemme.» Hun kunne høre den nedslåtte tonen i sin egen stemme.

Hvorfor hadde han forlatt sitt eget hus med ulåst dør? Kanskje fordi han aldri ville komme tilbake.

Dette var et slag. Hvis Michael hadde vært her, kunne mysteriet blitt løst raskt. Nå måtte de sette i gang en leteaksjon. Han kunne være hvor som helst i hele verden. Det var umulig å si hvor lang tid det ville ta å finne ham. Hun tenkte med gru på de nerveslitende dagene, eller sågar ukene, med engstelse.

Hun gikk ut i hagen igjen. For grundighets skyld forsøkte hun døren til uthuset. Den var også ulåst. Da hun åpnet den, kjente hun en antydning til lukt, ubehagelig, men det var noe velkjent ved den. Den måtte være veldig sterk, skjønte hun, for å trenge igjennom draktens filter. Blod, tenkte hun. Uthuset luktet som et slakteri. «Å, herregud,» mumlet hun.

Ruth Solomons, legen, hørte henne og sa: «Hva er det?»

«Et øyeblikk.» Det var helt svart inne i det lille uthuset; det var ingen vinduer. Hun famlet i mørket og fant en bryter. Da lyset ble tent, satte hun i et skrik.

Alle de andre snakket på en gang og spurte hva som var galt.

«Kom fort!» sa hun. «Til uthuset. Ruth først.»

Michael Ross lå på gulvet med ansiktet opp. Han blødde fra samtlige kroppsåpninger: øyne, nese, munn, ører. Blodet lå i en dam rundt ham på plankegulvet. Toni trengte ikke legen til å fortelle henne at Michael led av massive blødninger fra alle kroppsåpninger samt hud – et klassisk symptom på Madoba-2 og tilsvarende infeksjoner. Han var svært farlig, for kroppen hans var en ueksplodert bombe full av dødelige virus. Men han var i live. Brystkassen hans beveget seg, og det kom en svak boblelyd fra munnen hans. Hun bøyde seg ned og la seg på kne i den klissete pytten av blod og så nøye på ham. «Michael!» sa hun. Hun måtte brøle for å bli hørt gjennom plasten i hjelmen. «Det er Toni Gallo fra laben!»

Det glimtet til av forstand i de blodige øynene hans. Han åpnet munnen og mumlet et eller annet.

«Hva?» ropte hun og bøyde seg nærmere.

«Ingen redning,» sa han. Så kastet han opp. En stråle av svart væske sprutet ut av munnen hans og skylte over Tonis ansiktsmaske. Hun skvatt tilbake og satte i et forskrekket rop, til tross for at hun visste at hun var beskyttet av drakten.

Hun ble skjøvet til side, og Ruth Solomons bøyde seg over Michael.

«Pulsen er veldig svak,» sa legen over sambandsnettet. Hun åpnet Michaels munn og brukte de behanskede fingrene til å rense noe av blodet og oppkastet fra strupen hans. «Jeg trenger et laryngoskop – fort!» Bare sekunder etter kom en førstehjelpsmann styrtende inn med instrumentet. Ruth stakk det inn i Michaels munn, og dermed ble strupen hans åpnet slik at det ble lettere for ham å puste. «Kom med isolatbåren, så fort dere kan.» Hun åpnet medisinkofferten og tok opp en injeksjonssprøyte som allerede var trukket opp – med morfin og et blodtykningsmiddel, antok Toni. Ruth stakk nålen inn i Michaels nakke og presset ned stemplet. Da hun trakk sprøyten ut igjen, blødde Michael som en foss fra det lille hullet.

En bølge av sorg skylte gjennom Toni. Hun tenkte på Michael der han hadde ruslet rundt på arbeidsplassen sin, sittet hjemme og drukket te, snakket ivrig om raderinger; og synet av denne fullstendig ødelagte kroppen ble desto mer smertelig og tragisk.

«OK,» sa Ruth. «La oss få ham ut herfra.»

To førstehjelpsmenn løftet opp Michael og bar ham ut til en sykebåre på hjul som var omgitt av et gjennomsiktig plasttelt. De skjøv pasienten inn gjennom en åpning i den ene enden av teltet, og så forseglet de den. De trillet sykebåren gjennom Michaels hage.

Før de satte seg inn i ambulansen, måtte de nå rense både seg selv og båren for smittestoffer. En fra Tonis utrykningslag hadde allerede satt opp et grunt plastkar, noe i likhet med slike plaskebasseng som barn leker i på plenen. Nå stilte dr. Solomons og førstehjelpsmennene seg opp i karet etter tur for å bli dusjet med et kraftig desinfiserende middel som destruerte ethvert virus ved å oksidere proteinet.

Toni sto og så på, fullstendig klar over at hvert sekunds forsinkelse minsket sannsynligheten for at Michael kom til å overleve, vel vitende om at renseprosessen måtte følges til punkt og prikke for å forhindre andre dødsfall. Hun var beklemt over at et dødelig virus hadde unnsluppet fra hennes laboratorium. Det hadde aldri hendt før i Oxenford Medicals historie. Den kjensgjerning at hun hadde gjort rett i å gjøre et stort nummer av de manglende medikamentene, og at kollegene hennes hadde tatt feil da de hadde villet bagatellisere det, var liten trøst. Jobben hennes var å forhindre slikt fra å skje, og hun hadde sviktet. Kom stakkars Michael til å dø som en følge av det? Kom andre til å dø?

Førstehjelpsmennene lastet båren inn i ambulansen. Dr. Solomons hoppet inn bak sammen med pasienten. De smelte igjen dørene og suste av sted inn i natten.

«La meg få vite hva som skjer, Ruth,» sa Toni. «Du kan ringe meg opp på denne hodetelefonen.»

Ruths stemme lød allerede fjernere idet avstanden økte. «Han er i ferd med å gå i koma,» sa hun. Hun la til et eller annet, men var utenfor rekkevidde, og det ble umulig å oppfatte hva hun sa. Så forsvant hun helt fra nettet.

Toni tok seg selv i nakken for å våkne fra apatien. Det var arbeid som skulle gjøres. «Vi får renske opp,» sa hun.

En av mennene fant frem en rull med gult plastbånd der det sto: «Smittefare – avsperret område» og begynte å strekke det ut rundt hele eiendommen, huset og uthuset og hagen, og rundt Michaels bil. Det var heldigvis ingen andre hus som lå nær nok til at de behøvde bekymre seg. Hvis Michael hadde bodd i en leiegård med felles lufteanlegg, ville det allerede ha vært for sent å gjennomføre kjemisk rensing.

De andre fant frem ruller med avfallssekker, hagesprøyter som allerede var fylt med desinfiserende middel, esker med kluter, og store, hvite plasttønner. Hver eneste overflate måtte dusjes og tørkes av. Harde gjenstander og kostbare eiendeler som smykker, ville bli forseglet i tønnene og tatt med til Kreml, der de ville bli sterilisert ved hjelp av høytrykksdamp i en autoklav. Alt annet ville bli stukket i to plastsekker og destruert i forbrenningsovnen under BSL4-laboratoriet.

Toni fikk en av mennene til å tørke Michaels svarte oppkast av drakten hennes og dusje henne. Hun var nødt til å holde tilbake et sterkt ønske om å rive av seg den skitne drakten.

Mens mennene gjorde rent, gikk hun rundt og så seg omkring for om mulig å finne årsaken til at dette hadde skjedd. Som hun hadde fryktet, hadde Michael stjålet medikamentet fordi han visste eller hadde en mistanke om at han var blitt smittet av Madoba-2. Men hva var det som hadde ført til at han hadde utsatt seg for viruset?

I uthuset var det et glasskap med en avtrekksvifte, nesten som en improvisert sikkerhetsbenk. Hun hadde nesten ikke sett på det før, fordi hun hadde konsentrert seg om Michael, men nå så hun at det lå en død kanin i skapet. Det så ut som om den hadde dødd av sykdommen som Michael var blitt smittet med. Var den kommet fra laboratoriet?

Ved siden av den sto det en vannskål med navnet «Joe» på. Det var tankevekkende. Staben satte sjelden navn på laboratoriemenasjeriet. De var snille med dyrene de drev sine eksperimenter med, men de tillot seg ikke å knytte bånd til dyr som ville bli drept. Michael hadde imidlertid gitt denne kaninen en identitet og behandlet den som et kjæledyr. Hadde han følt seg skyldbetynget over arbeidet sitt?

Hun gikk ut igjen. En politibil kjørte opp ved siden av utrykningsbilen fra Oxenford Medical. Toni hadde ventet dem. I overensstemmelse med kriseplanen som Toni selv hadde utarbeidet, hadde sikkerhetsvaktene ved Kreml automatisk ringt til det regionale politihovedkvarteret i Inverburn for å gi dem beskjed om alarmsituasjonen. Nå kom de for å finne ut hvor reell krisen var.

Toni hadde selv vært ved politiet hele sitt yrkesaktive liv, inntil for to år siden. I mesteparten av sin karriere hadde hun vært en gulljente – raskt forfremmet, holdt frem for mediene som den nye typen moderne politikvinne, og forventet å skulle bli Skottlands første kvinnelige politisjef. Så hadde hun tørnet sammen med sjefen sin i en sak som var en skikkelig het potet: rasisme innen politikorpset. Han fastholdt at politi-rasisme ikke var institusjonalisert. Hun hevdet at politimenn rutinemessig fortiet rasistiske episoder, og at det var det samme som rasisme. Tvisten var blitt lekket til en avis, hun hadde avvist å benekte det hun mente, og var blitt tvunget til å si opp.

Den gangen hadde hun bodd sammen med Frank Hackett, en annen politibetjent. De hadde vært sammen i åtte år, men hadde aldri giftet seg. Da hun falt i unåde, forlot han henne. Det gjorde fremdeles vondt.

To unge betjenter steg ut av politibilen, en mann og en kvinne. Toni kjente de fleste lokale polititjenestemennene på sin egen alder, og noen av de eldre husket hennes avdøde far, overkonstabel Antonio Gallo, som naturligvis hadde gått under navnet Spanish Tony. Hun dro imidlertid ikke kjensel på disse to. «Jonathan,» sa hun over sambandsnettet, «politiet er kommet. Vil du rense deg og snakke med dem, er du snill? Du kan nøye deg med å si at vi kan bekrefte at et virus har unnsluppet fra laben. De kommer til å ringe til Jim Kincaid, og jeg skal orientere ham når han kommer.»

Overbetjent Jim Kincaid var ansvarlig for det de kalte KBRK – kjemiske, biologiske, radiologiske og kjernefysiske hendelser. Han hadde samarbeidet med Toni under utarbeidelsen av kriseplanen hennes. Sammen ville de komme med en forsiktig og lavmælt reaksjon på denne hendelsen.

Når Kincaid kom på pletten, ville hun helst ha noen opplysninger å gi ham om Michael Ross. Hun gikk inn i huset. Michael hadde innredet det andre soveværelset som kontor. På et lite bord sto tre innrammede bilder av moren hans; som slank tenåring i trang genser, som lykkelig mor med et lite barn som liknet på Michael i armene, og i sekstiårene med en velnært svart og hvit katt på fanget.

Toni satte seg ved skrivebordet og leste e-posten hans. Hun hadde problemer med å betjene tastaturet med gummihanskene på hendene. Han hadde bestilt en bok fra Amazon som het «Dyr og etikk». Han hadde også gjort forespørsler om universitetskurs i moralfilosofi. Hun sjekket nettleseren og så at han nylig hadde vært inne på nettsider for dyrevernsorganisasjoner. Han var åpenbart kommet i tvil når det gjaldt spørsmålet om arbeidet hans var moralsk forsvarlig. Men det lot ikke til at noen ved Oxenford Medical hadde skjønt at han var ute av seg.

Toni følte med ham. Hver gang hun så en beagle eller en hamster liggende i et bur, med vitende og vilje påført en sykdom som forskerne studerte, følte hun et sting av medynk. Men så husket hun sin fars død. Han hadde fått svulst på hjernen da han var i femtiårene, og han hadde dødd forvirret, ydmyket og med store smerter. En dag kunne man komme til å bli i stand til å helbrede sykdommen hans, takket være forskning på apehjerner. Dyreforskning var en beklagelig nødvendighet, slik hun så det.

Michael oppbevarte papirene sine i en arkivboks. Skillearkene hadde pertentlige påskrifter: Regninger, garantier, kontoutskrifter, bruksanvisninger. Under «Medlemskap» fant Toni en kvittering for kontingenten til en organisasjon som het «Dyr er frie». Bildet begynte å bli klart.

Arbeidet gjorde henne roligere til sinns. Hun hadde alltid vært en dyktig etterforsker. Det hadde vært et sviende slag å bli tvunget ut av politiet. Det føltes godt å bruke sine gamle ferdigheter og vite at hun fremdeles hadde talentet i behold.

Hun fant Michaels adressebok og avtaleliste i en skuff. Det sto ikke oppført noen avtaler for de siste to ukene. Idet hun åpnet adresseboken, fanget et blått lysglimt blikket hennes gjennom vinduet, og da hun kikket ut, så hun en grå Volvo kupé med politilys på taket. Det var nok Jim Kincaid.

Hun gikk ut og fikk en fra utrykningslaget til å rense henne. Så tok hun av seg hjelmen for å snakke med overbetjenten. Men mannen i Volvoen var ikke Jim. Da ansiktet hans ble opplyst av måneskinnet, så Toni at det var overbetjent Frank Hackett – den tidligere kjæresten hennes. Hun sukket. Til tross for at det var han som hadde forlatt henne, ga han alltid uttrykk for at det var han som var blitt krenket.

Hun bestemte seg for å oppføre seg rolig, vennlig og forretningsmessig.

Han steg ut av bilen og kom mot henne. «Ikke kom innenfor båndet,» sa hun. «Jeg skal komme ut.» Hun innså straks at hun hadde begått en tabbe. Han var politimannen og hun var sivilisten – han ville føle at det var han som skulle gi henne ordrer, ikke omvendt. Det misbilligende blikket han sendte henne, viste at han følte seg støtt. I et forsøk på å vise seg mer vennlig, sa hun: «Står til, Frank?»

«Hva er det som foregår her?»

«En tekniker fra laben later til å ha fått i seg et virus. Vi har akkurat fraktet ham bort i en isolatambulanse. Nå holder vi på med å rense huset hans. Hvor er Jim Kincaid?»

«Han er på ferie.»

«Hvor da?» Toni håpet at de kunne få fatt i Jim og hente ham tilbake for denne nødssituasjonen.

«Portugal. Han og kona har en liten andelsleilighet der.»

Synd, tenkte Toni. Kincaid var kjent med biologisk smittefare; det var ikke Frank.

Frank leste tankene hennes og sa: «Slapp av.» Han sto med et tykt fotokopiert hefte i hånden. «Jeg har protokollen her.» Det var kriseplanen som Toni og Kincaid var blitt enige om. Frank hadde tydeligvis lest i den mens han ventet. «Min første oppgave er å sikre området.»

Toni hadde allerede sikret området, men hun sa ingenting. Frank hadde behov for å gjøre seg gjeldende.

Han ropte til de to uniformerte betjentene i politibilen. «Dere to kjører den bilen ned til innkjørselen fra veien. Ikke slipp noen forbi uten å spørre meg først.»

«God idé,» sa Toni, selv om det egentlig ikke gjorde noe hverken fra eller til.

Frank viste til dokumentet. «Så må vi forsikre oss om at ingen forlater åstedet.»

Toni nikket. «Det er ingen her bortsett fra utrykningslaget mitt, alle sammen i smitteverndrakter.»

«Jeg liker ikke denne protokollen – den gir sivilister kontrollen over åstedet for en forbrytelse.»

«Hva får deg til å tro at det er åstedet for en forbrytelse?»

«Prøver av et medikament er blitt stjålet.»

«Ikke herfra.»

Frank overhørte den. «Hvordan ble mannen deres smittet av viruset, egentlig? Går dere ikke alltid med sånne drakter inne på laboratoriet?»

«Det får det lokale helserådet finne ut,» sa Toni unnvikende. «Det har ikke noe for seg å spekulere.»

«Var det noen dyr her da dere kom?»

Toni nølte.

Det var tilstrekkelig for Frank, som var en god etterforsker nettopp fordi han ikke gikk glipp av mye. «Så et dyr kom seg altså ut av laben og smittet teknikeren da han ikke gikk med drakt?»

«Jeg vet ikke hva som skjedde, og jeg vil ikke ha dumme teorier i omløp. Kan vi inntil videre konsentrere oss om publikums sikkerhet?»

«Ja da. Men du er ikke bare bekymret for publikum. Du er ute etter å beskytte bedriften og din dyrebare professor Oxenford.» Toni lurte på hvorfor han sa «dyrebar» – men før hun rakk å reagere, hørte hun en ringelyd fra hjelmen sin. «Det er noen som vil ha tak i meg,» sa hun til Frank. «Beklager.» Hun tok hodemikrotelefonen ut av hjelmen og satte den på. Det ringte igjen, og så lød det en summing idet hun ble koblet til sentralbordet i Kreml. En stemme sa: «Doktor Solomons til frøken Gallo.»

Toni sa: «Hallo?»

Legen kom på linjen. «Michael døde, Toni.»

Toni lukket øynene. «Å, Ruth, så leit.»

«Han ville ha dødd om vi så hadde funnet ham et døgn tidligere. Jeg er så godt som sikker på at han hadde Madoba-2.»

Tonis stemme var halvkvalt av sorg. «Vi gjorde alle så godt vi kunne.»

«Har du noen anelse om hva som kan ha skjedd?»

Toni ville ikke si så mye mens Frank sto og hørte på. «Han var plaget av tanker om grusomhet mot dyr. Og jeg tror at morens død for et år siden kan ha brakt ham ut av balanse.»

«Stakkars gutt.»

«Jeg har politiet her, Ruth. Jeg snakker med deg senere.»

«Greit.» Forbindelsen ble brutt. Toni tok av seg hodetelefonen.

«Så han døde altså,» sa Frank.

«Han het Michael Ross, og det later til at han var smittet av et virus som går under navnet Madoba-2.»

«Hva slags dyr var det?»

På et øyeblikks innskytelse bestemte Toni seg for å sette opp en liten felle for Frank. «En hamster,» sa hun. «Ved navn Fluffy.»

«Kan andre være smittet?»

«Det er spørsmål nummer én. Michael bodde her alene; han hadde ingen familie og få venner. Alle som besøkte ham før han ble syk, er trygge, med mindre de hadde svært intim omgang, som å bruke samme sprøytespiss. Alle som kom hit mens han viste symptomer, ville helt sikkert ha ringt til lege. Så det er all grunn til å tro at han ikke har smittet noen.» Toni gjorde sitt beste for ikke å dramatisere det. Hadde hun snakket med Kincaid, ville hun ha vært mer åpenhjertig, for hun ville ha kunnet stole på at han ikke kom til å skape panikk blant folk. Men med Frank var det annerledes. Hun avsluttet med: «Men uansett er det første vi må gjøre å kontakte alle som kan ha truffet Michael i løpet av de siste seksten dagene.»

Frank forsøkte seg fra en annen vinkel. «Du sa at han var plaget av tanken på grusomhet mot dyr, hørte jeg. Tilhørte han noen organisasjon?»

«Ja – Dyr er frie.»

«Hvordan vet du det?»

«Jeg har sjekket de personlige sakene hans.»

«Det er en jobb for politiet.»

«Enig. Men dere kan ikke gå inn i huset.»

«Jeg kunne ta på meg en drakt.»

«Det er ikke bare drakten, det er smitteverntreningen som du er nødt til å gjennomgå før du får lov til å ta på deg en.»

Frank begynte å bli sint igjen. «Da får du ta med sakene ut hit til meg.»

«Hva om jeg fikk en fra utrykningslaget mitt til å fakse alle papirene hans til deg? Vi kunne laste over hele harddisken på datamaskinen hans også.»

«Jeg vil ha originalene! Hva er det du skjuler der inne?»

«Ingenting, det forsikrer jeg deg. Men alt inne i huset må renses, enten med desinfiserende middel eller ved hjelp av høytrykksdamp. Begge metodene vil ødelegge papir og kan meget vel komme til å skade en datamaskin.»

«Jeg skal sørge for å få denne protokollen endret. Jeg lurer på om politisjefen vet hva Kincaid har latt deg slippe unna med.»

Toni følte seg utmattet. Det var midt på natten, hun hadde en alvorlig krise å håndtere, og hun var tvunget til å liste seg på tå rundt følelsene til en bitter gamlekjæreste. «Nei Frank, nå får du gi deg – det kan hende du har rett, men dette er det vi har, så kan vi forsøke å legge fortiden bak oss og jobbe på lag?»

«Din forestilling om lagarbeid er at alle gjør som du sier.»

Hun lo. «Ja vel. Hva bør være vårt neste trekk, synes du?»

«Jeg skal informere helserådet. De er det ansvarlige organ, ifølge protokollen. Så snart de har sporet opp vedkommende som er utnevnt til smittevernkonsulent, kommer han til å sammenkalle til et møte her i morgen tidlig. I mellomtiden får vi begynne å kontakte alle som kan ha vært i kontakt med Michael Ross. Jeg skal få et par betjenter til å ringe alle numrene i adresseboken. Jeg foreslår at du forhører deg med samtlige ansatte i Kreml. Det vil være nyttig å ha gjort det når vi møter helserådet.»

«Greit.» Toni nølte. Det var noe hun var nødt til å spørre Frank om. Bestevennen hans var Carl Osborne, en lokal fjernsynsreporter som satte sensasjon høyere enn presisjon. Hvis Carl fikk nyss om denne historien, ville han komme til å forårsake opptøyer.

Hun visste at skulle hun få noe ut av Frank, måtte hun holde seg saklig – hun måtte hverken fremstå selvsikker eller nødstedt. «Det er en paragraf i protokollen jeg er nødt til å nevne,» begynte hun. «Den sier at ingen uttalelser skal gis til pressen uten først å være diskutert med de viktigste involverte parter, deriblant politiet, helserådet og bedriften.»

«Ikke noe problem.»

«Grunnen til at jeg nevner det er at dette ikke behøver å skape frykt blant folk flest. Høyst sannsynlig er ingen i fare.»

«Bra.»

«Vi ønsker ikke å holde noe tilbake, men bekjentgjørelsen bør være rolig og behersket. Ingen behøver å få panikk.»

Frank smilte. «Du er redd for tabloidhistorier om livsfarlige hamstrer som reker rundt i det skotske høyland.»

«Du står i gjeld til meg, Frank. Jeg håper du ikke har glemt det.»

Minen hans mørknet. «Står jeg i gjeld til deg?»

Hun dempet stemmen, selv om det ikke var noen i nærheten. «Du husker vel Farmer Johnny Kirk?» Kirk hadde vært en kokainimportør, en av de virkelig store gutta. Han var født og oppvokst i Garscube Road i Glasgow, et av byens tøffeste strøk, og hadde aldri sett en bondegård i sitt liv, men han hadde fått oppnavnet sitt på grunn av de digre grønne gummistøvlene han gikk med for å dempe smertene fra liktornene på tærne sine. Frank hadde satt sammen en sak mot Farmer Johnny. Mens rettssaken pågikk, hadde Toni kommet over bevismateriale som ville ha hjulpet forsvaret. Hun hadde fortalt det til Frank, men Frank hadde ikke informert retten. Johnny var skyldig som arvesynden, og Frank hadde fått ham dømt – men hvis sannheten kom for dagen, ville Franks karriere være over.

Nå sa Frank sint: «Truer du med å trekke frem det der igjen hvis jeg ikke gjør som du sier?»

«Nei da, jeg bare minner deg på en gang da det var viktig for deg at jeg holdt munn om noe, og det gjorde jeg.»

Han endret holdning igjen. Han hadde vært engstelig et øyeblikk, men nå var han sitt gamle arrogante selv igjen. «Vi tøyer alle reglene en gang imellom. Sånn er livet.»

«Ja. Og jeg ber deg om ikke å lekke denne historien til din venn Carl Osborne, eller til noen andre mediefolk.»

Frank gliste. «Men Toni, da,» sa han med påtatt forargelse i stemmen. «Jeg gjør da aldri sånt.»