Junot Díaz

Oscar Waos korte, makeløse liv

Oversatt av Henning Hagerup og Hege Hammer

Junot Díaz

Oscar Waos korte, makeløse liv

Oversatt av Henning Hagerup og Hege Hammer

Elizabeth de Léon

«Hva slags betydning har korte, navnløse liv … for Galactus??»

De fantastiske fire

Stan Lee og Jack Kirby

(Vol. I, nr. 49, april 1966)

Kristus, se i nåde til alle som sover!

Fra bikkja som råtner nede i Wrightson Road

til meg sjæl da jeg levde et hundeliv på gata her;

hvis kjærlighet til denne øya er en byrde jeg må bære

skal sjelen min stige fra fordervelsen på vinger.

Men de hadde alt begynt å forgifte min sjel

med pisset sitt om hus og bil og stor suksess,

kuli, nigger, syrier og fransk kreol,

så jeg overlater det til dem og karnevalet deres –

tar en dupp i havet, skygger banen det gjør jeg.

Jeg kjenner disse øyene, fra Monos til Nassau,

er en rusthåra sjøulk med havgrønne øyne

som de kaller Shabine – det er slang for alle røde niggere,

og jeg, Shabine, så imperiets slum den gang den var paradis.

Jeg er bare en rød nigger som elsker havet,

jeg ble oppdratt på god koloni-manér,

jeg har hollender, nigger og engelskmann i meg,

og enten er jeg ingen, eller en hel nasjon.

Derek Walcott     

Det sies at den først kom fra Afrika, båret inn på bølgen av slavenes skrik; at den var taino-indianernes dødsbane, uttalt akkurat idet én verden gikk under og en annen oppsto; at den var en djevel som var trukket inn i Skapelsen gjennom marerittdøra som var satt på gløtt i Antillene. Fukú americanus, eller til hverdagsbruk: fukú – generelt om en slags forbannelse eller ond skjebne; spesifikt om den nye verdens forbannelse eller onde skjebne. Også kalt admiralens fukú fordi admiralen både var fukúens fødselshjelper og et av dens store europeiske ofre: Til tross for at admiralen hadde «oppdaget» den nye verden, døde han ynkelig og syfilitisk mens han (formodentlig) hørte guddommelige stemmer. I Santo Domingo, landet admiralen elsket over alt på jord (som Oscar mot slutten kalte den nye verdens Ground Zero), er hans eget navn blitt synonymt med begge typer fukúer, den lille fukúen og den store; sier du navnet hans høyt – ja, bare du hører det – bringer det ulykke over deg og dine.

Uansett fukúens navn eller opprinnelse, tror man det var europeernes ankomst til Hispaniola som slapp den løs på verden, og siden har vi ligget drittynt an, alle sammen. Santo Domingo er kanskje fukúens nullpunkt, dens inngangsport, men vi er alle dens barn, enten vi er klar over det eller ikke.

Men fukúen er ikke bare historie, et gjenferd fra fortida som ingen lar seg skremme av. Da foreldrene mine var unge, var fukúen virkelig som bare faen, noe gud og hvermann trodde på. Alle kjente noen som fukúen hadde slukt, akkurat slik alle kjente noen som jobbet oppe på slottet. Det lå i lufta, kan man vel si, som alt annet viktig på øya, det var ikke noe folk pratet om. Men fukúen hadde det godt på den tida, i gamle dager, den hadde til og med en slags hypeman, en yppersteprest, på en måte. Den tidas diktator-på-livstid Rafael Leónidas Trujillo Molina [1]. Ingen vet om Trujillo var forbannelsens tjener eller herre, dens agent eller direktør, men det var klart at han og den hadde et veldig nært forhold. Til og med i velutdannede sirkler trodde man at alle som konspirerte mot Trujillo ville rammes av en formidabel fukú, sju generasjoner nedover og enda lenger. Hvis du så mye som tenkte noe dårlig om Trujillo, svisj, en orkan ville feie familien din til sjøs, svisj, en steinblokk ville falle ned fra en skyfri himmel og mose deg, svisj, reken du spiste én dag var krampen som drepte deg den neste. Dette forklarer hvorfor alle som prøvde å myrde ham alltid kreperte, hvorfor de fyrene som endelig greide å kverke ham døde på grusomt vis, alle sammen. Og hva med jævelen Kennedy? Det var han som ga grønt lys for attentatet på Trujillo i 1961, som beordret CIA til å levere våpen til øya. Dårlig trekk, kæpt’n. For det Kennedys etterretningseksperter unnlot å fortelle ham, var at hver eneste dominikaner, fra den fattigste lus i Santa Cruz til den rikeste svarte i Duarte, fra den minste fis i San Franscisco de Macorís til den eldste Alfredo i Salcedo: Uansett hvem det var som hadde drept Trujillo, ville familien deres bli hjemsøkt av en fukú som ville få den som knekte admiralen til å ligne barnemat.

Vil du ha et endelig, overbevisende svar på Warren-kommisjonens spørsmål «Hvem drepte JFK»? La meg, Deres ydmyke vokter, avsløre Guds sannhet en gang for alle: Det var ikke mafiaen eller Lyndon B. Johnson. Det var ikke Hunt-brødrene fra Texas eller Lee Harvey eller Den trilaterale kommisjon. Det var Trujillo; det var fukúen. Hvor i coñazo tror du den såkalte Kennedy-forbannelsen kommer fra? [2] Hva med Vietnam? Hvorfor tror du verdens ledende stormakt tapte sin første krig mot et land i Den tredje verden, Vietnam? Skjerp deg, nigger. Du synes kanskje det er verdt å vite at akkurat idet USA trappet opp sitt engasjement i Vietnam, satte Lyndon B. Johnson i sving en illegal invadering av Den dominikanske republikk (28. april 1965). (Santo Domingo var Irak før Irak var Irak.) En heidundrende militærsuksess for USA, og mange av de samme enhetene og etterretningsteamene som deltok i «demokratiseringen» av Santo Domingo, ble umiddelbart fraktet til Saigon. Hva tror du disse soldatene, teknikerne og spionene tok med seg i ryggsekkene sine, i koffertene, i skjortelommene, på håret inni neseborene, klistra rundt skoene? Bare en liten gave fra mitt folk til Amerika, en liten gjengjeldelse for en urettferdig krig. Det stemmer, folkens. Fukú.

Og derfor er det viktig å huske at fukú ikke alltid slår ned som lyn fra klar himmel. Noen ganger jobber den tålmodig og drukner en jævel litt etter litt, slik den gjorde med admiralen eller med USA på rismarkene utenfor Saigon. Noen ganger er den langsom og noen ganger er den rask. Derfor er den fatal, det gjør den vanskeligere å peke ut, å forsvare seg mot. Men vær du trygg: Akkurat som Darkseids omegaeffekt, som Morgoths bane [3]; uansett hvor mange sideveier og nye vendinger jævelskapen måtte ta, så får den alltid – og da mener jeg alltid – tak i byttet sitt.

Om jeg tror på det mange har beskrevet som Den Store Amerikanske Forbannelsen eller ei, er egentlig ikke poenget. Lever man så lenge som jeg har gjort i hjertet av fukú-land, hører man denne typen fortellinger hele tida. Alle familier i Santo Domingo har en fukú-historie. Jeg har en onkel i Cibao, far til tolv døtre, som trodde at en gammel elskerinne hadde kastet en forbannelse over ham for at han ikke skulle få sønner. Fukú. Jeg har en tía som trodde hun ble nektet å være lykkelig fordi hun hadde ledd i en rivalinnes begravelse. Fukú. Min abuelo på farssiden tror at diasporaen var Trujillos hevn over folket som forrådte ham. Fukú.

Det er helt i orden hvis du ikke tror på dette «overnaturlige». Det er faktisk bedre enn helt i orden; det er perfekt. For uansett hva du tror – fukúen tror på deg.

For noen uker siden, da jeg holdt på skrive denne boka ferdig, la jeg ut tråden fukú på nettforumet Dominican Republic1, bare av nysgjerrighet. Jeg er litt nerdete på den måten for tida. Det tok faen meg helt av. Du skulle sett så mange svar jeg har fått. De strømmer fortsatt inn. Og ikke bare fra domoene. Puertorockene vil snakke om fufuer, og haitianerne har noe lignende jævelskap. Det finnes billioner trillioner slike fukúhistorier. Til og med moren min, som nesten aldri snakker om Santo Domingo, har begynt å fortelle meg sine.

Som dere sikkert alt har skjønt, har også jeg en fukúhistorie. Jeg skulle ønske jeg kunne si at det er den beste av alle sammen – fukú nummer én – men det kan jeg ikke. Min er ikke den mest skremmende, den tydeligste, den mest smertefulle eller den vakreste.

Men det er den som har fingrene rundt strupen på meg.

Jeg er ikke helt sikker på om Oscar ville ha likt benevnelsen. Fukúhistorie. Han var en innbarka science fiction- og fantasyfyr, han mente det var den slags historier vi alle levde i. Han kunne spørre: Hva er mer science fiction enn Santo Domingo? Hva er mer fantasy enn Antillene?

Men nå da jeg vet hvordan det hele ender, må jeg svare med spørsmålet: Hva er mer fukú?

En siste kort meddelelse, Toto, før Kansas tar farvel: Tradisjonelt i Santo Domingo var det slik at hver gang man nevnte eller overhørte admiralens navn eller hver gang en fukú løftet på sine mange hoder, var det bare én måte å unngå katastrofe på, bare én ufeilbarlig motgift som ville holde deg og familien din trygg. Ikke overraskende var det et ord. Et enkelt ord (vanligvis ledsaget av at man heftig som faen gjorde korsets tegn, formet med pekefingrene).

Zafa.

Det var mer populært før i tida, en større greie, kan man si, i Macondo enn i McOndo. Likevel finnes det fortsatt folk, som min tío Miguel i Bronx, som ennå zafa-er alt mulig. Av den gamle skolen, ikke sant. Hvis Yanks gjør noe feil i de siste omgangene, er det zafa; hvis noen tar med seg skjell fra stranda, er det zafa; hvis du serverer en mann pasjonsfrukt, er det zafa. Tjuefiretimers zafa i håp om at uhellet ikke vil rekke å feste seg. Selv nå mens jeg skriver lurer jeg på om ikke denne boka er en slags zafa. Min helt egen motgift.

Fotnoter

[1]

For dere som gikk glipp av de obligatoriske to sekundene med dominikansk historie på skolen: Trujillo, en av det tjuende århundres minst kjente diktatorer, regjerte Den dominikanske republikk mellom 1930 og 1961 med en iherdig, ubarmhjertig brutalitet. En korpulent, sadistisk mulatt med griseøyne og bleket hud, som gikk med plattformsko og hadde sans for aksessorier à la Napoleon. Trujillo (også kjent som El jefe, Den mislykka kvegtjuven og Fuckface) kom til å kontrollere så å si rubbel og bit av Den dominikanske republikks politiske, kulturelle, sosiale og økonomiske liv gjennom en mektig (og velkjent) blanding av vold, trusler, massakrer, voldtekter, tvang og terror. Han behandlet landet som om det var en plantasje og han var eieren. Ved første øyekast var han bare en typisk latinamerikansk caudillo, men hvor dødbringende makten hans var, har ikke mange historikere eller forfattere maktet å skildre – eller kanskje ikke engang kunnet forestille seg. Han var vår Sauron, vår Arawn, vår Darkseid, vår Evige Diktator, en så besynderlig, så pervers og så fryktelig person at ikke engang en science fiction-forfatter kunne ha funnet ham opp. Kjent for å ha forandret ALLE NAVNENE på ALLE LANDEMERKENE i Den dominikanske republikk for å hylle seg selv (Pico Duarte ble til Pico Trujillo, og Santo Domingo de Guzmán, den første og eldste byen i den nye verden, ble til Ciudad Trujillo); for å lage råtne monopoler av hver eneste bit av nasjonalarven (som raskt gjorde ham til en av verdens rikeste menn); for å bygge opp et av de største militærvesenene på den vestlige halvkule (fyren hadde faen meg bombefly); for å knulle hver bidige sexy dame han kom over, til og med konene til sine underordnede, tusener på tusener på tusener av kvinner; for å forvente, nei insistere på fullkommen tilbedelse fra folket (det sies at «Dios y Trujillo» var et nasjonalt slagord); for å styre landet som om det var en rekruttleir for marinejegere; for å frata venner og allierte stillinger og eiendommer helt uten grunn; og for sine nesten overnaturlige evner.
 Av hans fremragende prestasjoner kan nevnes: Folkemordet i 1937 på den haitianske og den haitiansk-dominikanske folkegruppen; et av de mest langvarige, mest ødeleggende USA-støttede diktaturene på den vestlige halvkule (er det noe vi latinoer er flinke til, er det å holde ut med USA-støttede diktatorer, så dette var virkelig en velfortjent seier – chilenerne og argentinerne anker fortsatt); opprettelsen av det første moderne kleptokratiet (Trujillo var Mobutu før Mobutu var Mobutu); de systematiske bestikkelsene av amerikanske senatorer; og sist, men ikke minst, hvordan han smidde de dominikanske folkene om til en moderne stat (og gjorde det hans læremestre i den amerikanske marinen ikke klarte å gjøre under okkupasjonen).

[2]

Her har dere konspirasjonsteori-tosker noe å tygge på: Den natten John Kennedy jr., Carolyn Bessette og søsteren hennes styrtet i sin Piper Saratoga, var den dominikanske yndlingshushjelpen til John-Johns far, Providencia Parédes, i Martha’s Vineyard, hvor hun tilberedte John-Johns yndlingsrett: Chicharrón de pollo, fritert kylling. Men fukú spiser alltid først, og den spiser alene.

[3]

«Jeg er Oldkongen: Melkor, den første og veldigste av alle valaer, som var til før verden, og som skapte den. Skyggen av mitt forsett ligger over Arda, og alt som er i den bøyer seg sakte og sikkert til min vilje. Men over alle dem du har kjær skal min tanke hvile tungt som en Dommens sky, og den skal knuge dem ned i mørke og fortvilelse. Hvor de enn måtte gå, skal ondskap spire. Hva de enn måtte si, skal deres ord bære ulykkesråd. Hva de enn måtte gjøre, skal det vende seg mot dem. De skal dø uten håp og forbanne både liv og død.»

I

ÉN
Gettonerd ved verdens ende
1974–1987

GULLALDEREN

Vår helt var ikke en av disse dominikanske gutta det er så mye snakk om – han var ingen baseballspiller eller stilig bachatasanger, ingen playboy med en million damer halsende etter seg.

Og bortsett fra i en periode tidlig i livet, hadde fyren aldri hatt særlig flaks med damene (utrolig u-dominikansk av ham).

Da var han sju.

I disse ungdommens velsignede dager var Oscar litt av en Casanova. En av disse førskolekvinnebedårerne som alltid prøvde å kysse jentene, alltid snek seg innpå dem bakfra under en merengue og gnukket bekkenet mot dem, den første negritoen som lærte seg el perrito, og den eneste som danset den hver eneste gang han fikk sjansen. På den tida var han (fortsatt) en «vanlig» dominikansk gutt som vokste opp i en «typisk» dominikansk familie, derfor oppmuntret både slekt og venner de gryende horebukktendensene hans. På fester – og fester var det mange av i disse svunne syttitallsdager, før Washington Heights ble Washington Heights, før Bergenline ble reinspikka spansktalende nesten tolv kvartaler tvers igjennom – skjøv uunngåelig en eller annen full slektning Oscar bort til en av småjentene, hvorpå alle hylte mens gutt og jente etterlignet de voksnes hoftebevegelser.

Du skulle ha sett ham, sukket moren hans da livet hennes gikk mot Slutten. Han var vår lille Porfirio Rubirosa [4].

Alle de andre gutta på hans alder unngikk jenter som om de var smittet av Captain Trips-influensa. Ikke Oscar. Den lille fyren elsket damer, hadde flust med «kjærester». (Han var en kraftig plugg, godt i gang med å bli feit, men moren hans sørget for hårklipp og klær, og før hodets proporsjoner forandret seg, hadde han hatt sånne nydelige, strålende øyne og søte bollekinn, godt synlige på alle bilder.) Jentene – venninnene til søsteren hans, Lola, morens venninner, til og med naboen deres, Mari Colón, en postansatt i trettiåra som brukte rød leppestift og gikk som om rumpa hennes var ei kirkeklokke – var visstnok svake for ham alle sammen. For en deilig muchacho! (Var det et minus at han var ærlig og sterkt oppmerksomhetstrengende? Langt ifra!) Om somrene i Den dominikanske republikk, på besøk hos familien i Baní, var han fæl, pleide å stå foran Nena Incas hus og rope til damer som gikk forbi – ¡Tú eres guapa! Du er pen! – helt til en syvendedags-adventist klaget til bestemoren hans, og hun satte en strek for slagerparaden fortere enn svint. ¡Muchacho del diablo! Satans gutt! Dette er ikke en kabaret.

Det var virkelig en gullalder for Oscar, en som nådde sitt høydepunkt om høsten det året han fylte sju, da han hadde to små kjærester på én gang, sin første og eneste ménage à trois. Med Maritza Chacón og Olga Polanco.

Maritza var Lolas venninne. Pertentlig, med langt hår og så pen at hun kunne ha spilt unge Dejah Thoris. Olga, derimot, ville ikke familien være bekjent av. Hun bodde i det huset i enden av kvartalet som moren hans klaget over fordi det var fullt av puertorikanere som alltid hang ute på verandaene sine og drakk øl. (Kunne de ikke ha gjort det i Cuamo? spurte Oscars mor sint.) Olga hadde noe sånt som nitti søskenbarn, som tilsynelatende het Héctor eller Luis eller Wanda alle sammen. Og siden moren hennes var una maldita borracha – ei forbanna fyllebøtte – (for å sitere Oscars mor), luktet Olga av og til piss, noe som var grunnen til at ungene begynte å kalle henne frøken Peabody.

Frøken Peabody eller ei, Oscar likte at hun var så stille, likte hvordan hun lot seg kaste over ende på bakken og sloss med ham, interessen hun viste for Star Trek-figurene hans. Maritza var bare rett og slett vakker, mer motivasjon trengtes ikke. Hun var der alltid også, og det var bare en rent tilfeldig genistrek som overbeviste ham om å satse på begge på en gang. Først lot han som om det var hans helt nummer én, Shazam, som ville være kjæreste med dem. Men etter at de ble enige, droppet han å late som noe som helst. Det var ikke Shazam – det var Oscar.

De var mer uskyldige den gangen, så forholdet deres dreide seg om å stå inntil hverandre på bussholdeplassen, i smug holde hverandre litt i hendene, og kysse hverandre to ganger på kinnene, veldig alvorlig, først Maritza, så Olga, et sted de ikke syntes fra veien, bak noen busker. (Se på den lille machoen, sa venninnene til moren. ¡Qué hombre!).

Trekanten varte bare én eneste, vakker uke. En dag etter skolen trengte Maritza Oscar opp i et hjørne bak huskestativet og framsatte sitt krav: Det er enten henne eller meg! Oscar holdt Maritzas hånd og snakket alvorlig og lenge om sin kjærlighet til henne og minnet henne om at de var blitt enige om å dele, men det ville Maritza ikke ha noe av. Hun hadde tre eldre søstre, hun visste mer enn nok om å dele. Bli kvitt henne, ellers snakker jeg ikke med deg mer! Med sjokoladehuden og de smale øynene sine hadde Maritza allerede den Ogún-energien som hun kom til å angripe alle med resten av sitt liv. Oscar gikk gretten hjem til tegnefilmene sine fra perioden før de koreanske – til Herculoids og Space Ghost. Hva er det med deg? spurte moren. Hun gjorde seg klar til å gå på den andre jobben sin, og eksemen på hendene hennes så ut som et dårlig måltid som hadde begynt å størkne. Da Oscar klynket «jenter», eksploderte nesten mamá de León. Gråter du på grunn av en muchacha? Hun trakk Oscar opp i stående stilling etter øret.

Mami, slutt, ropte søsteren hans, slutt!

Hun slengte ham på gulvet. Gi henne en ørefik, stønnet hun, kanskje den lille hora respekterer deg da.

Hvis han hadde vært en annen slags fyr, hadde han kanskje vurdert å klappe til henne. Det var ikke bare det at han ikke hadde noen far til å lære seg mandig oppførsel, han var simpelthen blottet for alle aggressive og krigerske tendenser (i motsetning til søsteren, som sloss med gutter og horder av mørkhudede jenter som hatet den smale nesa og det halvslette håret hennes). Oscars evner på kampfronten var omtrent lik null; til og med Olga og tannpirkerarmene hennes kunne ha tatt innersvingen på ham. Vold og trusler kom ikke på tale. Så han tenkte over saken. Det tok ham ikke lange tida å bestemme seg. Tross alt, Maritza var vakker og Olga var det ikke; Olga luktet av og til piss, og det gjorde ikke Maritza. Maritza fikk lov til å være hjemme hos ham, og det fikk ikke Olga. (En puertorikaner her hos oss? sa moren full av forakt. ¡Jamás! Aldri!) Nærmere insektenes matematiske ja/nei-logikk kunne han ikke komme. Neste dag på lekeplassen, med Maritza stående ved siden av seg, slo han opp med Olga. Og som Olga hadde grått! Hun ristet som ei fille i arveklærne sine og i skoene som var fire numre for store. Snørret rant fra nesa hennes, til og med!

Seinere i oppveksten, etter at han og Olga begge to var blitt overvektige misfostre, kunne ikke Oscar unngå å kjenne et og annet streif av skyldfølelse når han så Olga bykse over ei gate eller stirre tomt ut i lufta ved New York-holdeplassen, klarte ikke å unngå å lure på hvor mye hans iskalde måte å slå opp på hadde medvirket til den jævlige tilstanden hun befant seg i nå. (Å slå opp med henne, husket han, hadde ikke fått ham til å føle noe som helst; selv da hun hadde begynt å gråte, var han ikke blitt beveget. Ikke oppfør deg som en baby, hadde han sagt.)

Det som derimot hadde vært smertefullt, var da Maritza vraket ham. Mandagen etter at han hadde slengt Olga til bikkjene, gikk han til bussholdeplassen med sin elskede Apeplaneten-matboks, og der sto vakre Maritza hånd i hånd med dritstygge Nelson Pardo. Nelson Pardo som så ut som Chaka fra Land of the Lost! Nelson Pardo, som var så dum at han trodde månen var en flekk som Gud hadde glemt å vaske bort. (Det er ikke lenge til han gjør det nå, forsikret han hele klassen sin.) Nelson Pardo, som kom til å bli nabolagets innbruddsekspert før han vervet seg i marinen og mistet åtte tær i den første Golfkrigen. Først trodde Oscar han så feil; han hadde sola midt i øynene og hadde ikke sovet nok kvelden før. Han sto ved siden av dem og beundret matboksen sin – Dr. Zaius så skikkelig realistisk og djevelsk ut. Men Maritza ville ikke engang smile til ham! Lot som om han ikke var der. Vi burde gifte oss, sa hun til Nelson, og Nelson gliste åndssvakt mens han glodde ut i gata etter bussen. Oscar var for såret til å snakke; han satte seg ned på fortauskanten og kjente noe overveldende stige opp fra brystet, det gjorde ham dritredd, og før han visste ordet av det gråt han. Da søsteren hans, Lola, kom bort og spurte ham hva som var i veien, ristet han på hodet. Se på den lille homoen’a, flirte én. En annen sparket til hans elskede matboks og skrapte den rett over general Urkos ansikt. Da han gikk på bussen, fortsatt gråtende, sa sjåføren, en kjent avrusa PCP-avhengig, Herregud, for en jævla baby du er.

Hvordan hadde bruddet berørt Olga? Det han virkelig spurte om, var: Hvordan hadde bruddet berørt Oscar?

Oscar hadde inntrykk av at livet hans begynte å gå i dass fra det øyeblikket Maritza vraket ham – Shazam! De neste to–tre åra ble han tjukkere og tjukkere. Den tidlige puberteten angrep ham spesielt hardt og forvandlet ansiktet til noe man slett ikke kunne kalle søtt; huden ble flekkete av kviser og gjorde ham forlegen, og interessen hans – for Sjangrene! – som ingen hittil hadde sagt et pip om, ble plutselig synonymt med å være en taper med stor T. Klarte ikke å få seg venner uansett hvor mye han ville, for klønete, for sjenert, og (hvis man skal tro ungene i nabolaget hans) for rar (hadde en vane med å bruke ord han hadde lært seg utenat dagen før). I motsetning til tidligere holdt han seg nå langt unna jentene fordi de i beste fall overså ham, eller i verste fall skrek og kalte ham gordo asqueroso – ekle tjukkas! Han glemte perritodansen, glemte stoltheten han hadde følt når kvinnene i familien hadde kalt ham hombre. Kysset ikke ei jente igjen på veldig veldig lenge. Som om nesten alt han hadde av jentetekke hadde brent opp den ene jævla uka.

Ikke at det gikk stort bedre med «kjærestene» hans. Uansett hvilken fæl ingen-kjærlighet-karma det var som hadde rammet Oscar, så virket det som om den hadde rammet dem også. Innen sjuende klasse hadde Olga vokst seg diger og skremmende, et troll-gen inni henne et eller annet sted, begynte å drikke Bacardi 151 rett fra flasken og ble til slutt utvist fra skolen fordi hun hadde for vane å skrike NATAS! – satan bakvendt – i klasserommet. Til og med brystene hennes var, da de omsider dukket opp, slappe og fryktinngytende. En gang på bussen hadde Olga kalt Oscar en kakespiser, og han hadde nesten sagt, Og det sier du, di purke, men han var redd hun ville steile og trampe på ham; kulhetsindeksen hans, som lå på omtrent null, ville ikke overlevd et sånt slag, det ville satt ham i samme bås som de handikappede ungene og Joe Locorotundo, som var berømt for å runke på offentlige steder.

Og den nydelige Maritza Chacón? Hypotenusen av vår trekant, hvordan hadde det gått med henne? Vel, før du rakk å si O, mektige Isis, var Maritza blitt den heftigste guapa i Paterson, en av dronningene i New Peru. Siden de fortsatt var naboer, så Oscar henne masse, en getto-Mary Jane, med like svart og frodig hår som en tordensky, antagelig den eneste peruvianske jenta på planeten med mer krøllete hår enn søsteren hans (han hadde ennå ikke hørt om afroperuvianere, eller om en by kalt Chincha), en kropp så smekker at den fikk gamle menn til å glemme hvor skrøpelige de var, og fra sjette klasse gikk hun ut med menn som var dobbelt eller tre ganger så gamle som henne. (Maritza var kanskje ikke flink til særlig mye – ikke i idrett, ikke på skolen, ikke til å jobbe – men hun var flink med menn.) Betydde det at hun unngikk forbannelsen – at hun var lykkeligere enn Oscar eller Olga? Det var tvilsomt. Så vidt Oscar kunne se, var Maritza en jente som så ut til å fryde seg over å bli klasket til av kjærestene sine. Siden det skjedde hele tida. Hvis en gutt hadde slått meg, sa Lola stolt, ville jeg bitt av ham trynet.

Se for deg Maritza der hun tungekysser på verandatrappa foran huset sitt, stiger inn eller ut av bilen til et eller annet råskinn, blir dyttet ned på fortauet. Hele sin dystre, sexløse ungdom betraktet Oscar denne tungekyssingen, ut- og innstigningen, dyttingen. Hva skulle han ellers gjøre? Soveromsvinduet hans vendte mot forsiden av huset hennes, så han kikket alltid på henne mens han malte Dungeons and Dragons-figurene sine eller leste den siste Stephen King-boka. Det eneste som forandret seg de årene var bilmodellene, størrelsen på Maritzas rumpe og typen musikk som strømmet ut av bilenes høyttalere. Først freestyle, så Ill Will-æraens hiphop, og helt på slutten, bare en liten periode, Héctor Lavoe og gutta hans.

Han sa hei til henne nesten hver dag, tilgjort munter og påtatt lykkelig, og hun sa likegyldig hei tilbake, men det var det. Han kunne ikke tenke seg at hun husket kyssingen deres – men han kunne selvfølgelig ikke glemme den.

IDIOTINFERNOET

High school var Don Bosco Tech, og siden Don Bosco Tech var en urban katolsk gutteskole stappfull av to–tre hundre usikre, hyperaktive ungdommer, var den, for en tjukk, science fiction-lesende nerd som Oscar, en kilde til endeløse kvaler. For Oscar var high school å sammenligne med et middelaldersk scenario, hvor han sto i gapestokken og var tvunget til å holde ut piskeslag og krenkelser fra en gjeng med sinnsforvirrede idioter, en erfaring som han hadde regnet med ville gjøre ham til et bedre menneske, men det var ikke akkurat det som skjedde – og var det noen lærdom å snappe opp fra disse åras prøvelser, klarte han aldri å bli klok på hva den innebar. Han gikk til skolen hver dag som den tjukke, ensomme, nerdete ungen han var, og alt han kunne tenke på var frigivelsesdagen, da han omsider ville slippe vekk fra dens endeløse gru. Hei, Oscar, er det homser på Mars? – Hei, Kazoo, ta denne’a. Første gang han hørte uttrykket idiotinferno, visste han nøyaktig hvor det lå og hvem som holdt til der.

Det andre året på skolen veide Oscar utrolige 111 kilo (118 når han var deprimert, og det var ofte), og det var blitt klart for alle, særlig for familien hans, at han var blitt nabolagets parigüayo [5]. Han hadde ingen av den Dominikanske Mannens typiske egenskaper, kunne ikke få draget på ei dame om det så sto om livet. Var ubrukelig i idrett, kunne ikke spille domino, eide ikke koordineringsevner, kastet ball som ei jente. Eide ikke talent for musikk, business eller dans, ingen futt, ingen rap, ingen penger. Og aller verst: ikke noe utseende å skryte av. Det halvkrusete håret utgjorde en puertorikansk afro, han hadde enorme briller som så ut som om de var anskaffet på sosialen – «antifitte-anordningen» hans, kalte hans eneste venner Al og Miggs dem – flottet seg med en ulekker antydning til bart på overleppa og var i besittelse av et par tettsittende øyne som fikk ham til å se lettere tilbakestående ut. Mingus’ øyne. (En sammenligning han selv gjorde en dag han gikk gjennom morens platesamling; hun var den eneste dominicanaen av den gamle skolen han visste om som hadde vært sammen med en mørking helt til Oscars far satte en stopper for det spesielle kapitlet av den Store afrikanske verdensfesten.) Du har samme øyne som bestefaren din, hadde Nena Inca fortalt ham på et av besøkene hans i Den dominikanske republikk, noe som burde ha vært en slags trøst – hvem liker vel ikke å ligne på sin stamfar? – bortsett fra at akkurat denne stamfaren hadde endt sine dager i fengsel.

Oscar hadde alltid vært en ung nerd – den slags nerd som leste Tom Swift, som elsket tegneserier og så på Ultraman – men innen han begynte på high school var hans engasjement i Sjangrene blitt absolutt. På den tida da resten av oss lærte ballspill og å kaste mynter og kjøre bilene til storebrødrene våre og snike halvfulle ølflasker usett forbi foreldrene våre, mesket han seg med en jevn strøm av Lovecraft, Wells, Burroughs, Howard, Alexander, Herbert, Asimov, Bova og Heinlein, og selv De Gamle som alt begynte å falme – E.E. «Doc» Smith, Stapledon og fyren som skrev alle Doc Savage-bøkene – beveget seg sultent fra bok til bok, fra forfatter til forfatter, fra alder til alder. (Det var svært heldig for ham at bibliotekene i Paterson fikk så utilstrekkelige bevilgninger at de fortsatt hadde en masse av tidligere generasjoners nerdemateriale). Du ville ikke klart å røske ham løs fra noen film eller TV-serie eller tegnefilm hvor det var monstre eller romskip eller mutanter eller dommedagsanordninger eller -skjebner eller magiske eller onde kjeltringer. Det var bare når det gjaldt akkurat dette at Oscar utviste den genialiteten bestemoren påsto var en del av familiearven. Han kunne skrive alvisk, kunne snakke chakobsa, visste forskjell på en slan, en dorsai og en lensman ned til hver minste detalj, visste mer om Marvel-universet enn Stan Lee, og var rollespillfanatiker. (Hadde han bare vært god i dataspill, ville han vært reddet, men til tross for at han eide en Atari og en Intellivision, var han ikke kjapp nok i avtrekkeren.) Hvis han i likhet med meg hadde vært i stand til å skjule sin otaku-het, ville kanskje alt vært lettere for ham, men det kunne han ikke. Fyren bar sin nerdethet som en jedi bar sitt lyssverd eller en lensman bar sin linse. Kunne ikke ha passert som normal om han hadde villet. [6]

Oscar var en innadvendt fyr som skalv av frykt i gymtimene og så på nerdete britiske serier som Doctor Who og Blake’s 7, og kunne fortelle deg forskjellen på en veritech- og en zentraedi-kriger, og han brukte massevis av pompøse nerdeord som utrettelig og allestedsnærværende når han snakket med folk som knapt kom til å bestå high school.

En av disse nerdene som alltid gjemte seg bort på biblioteket, som elsket Tolkien og seinere romanene til Margaret Weis og Tracy Hickman (favorittskikkelsen hans var selvfølgelig Raistlin), og som, etter hvert som åttiåra skred framover, ble stadig mer besatt av verdens undergang. (Det fantes ikke den apokalyptiske film eller bok eller det apokalyptiske spill han ikke hadde sett eller lest eller spilt – Wyndham og Christopher og Gamma World var hans desidert største favoritter.) Du skjønner tegninga. Hans ungdomstids nerdethet pulveriserte hver minste flik av mulighet han måtte ha til å oppleve ung kjærlighet. Mens alle andre gikk gjennom frykten og gleden over sine første forelskelser, sine første stevnemøter, sine første kyss, satt Oscar bakerst i klasserommet bak Dungeon Master-skjermen sin og så ungdomstida fare forbi. Det er for jævlig å bli utelatt fra ungdomstida, omtrent som å bli låst inne i et skap på Venus når sola dukker fram for første gang på hundre år. Det hadde vært noe annet hvis han ikke hadde brydd seg om jenter, sånn som noen av de nerdegutta jeg vokste opp sammen med, men dessverre var han fortsatt den lidenskapelige enamoradoen som forelsket seg lett og dypt. Han var hemmelig forelsket i jenter over hele byen, jenter med krøllete hår og massive kropper av den typen som ikke ville ha verdiget en taper som ham så mye som et blikk, men som han ikke kunne la være å drømme om. Hengivenheten hans – denne tyngdekraftens masse av kjærlighet, frykt, savn, begjær og lyst som han rettet mot hver eneste jente i nabolaget uten å ta hensyn til utseende, alder eller tilgjengelighet – knuste hjertet hans hver bidige dag. Til tross for det faktum at han tenkte på sin kjærlighet som en enorm, fresende kraft, var den faktisk mer som et gjenferd, for det virker ikke som om noen av jentene noensinne la merke til den. Nå og da kunne de kanskje grøsse eller legge armene i kors når han gikk forbi, men stort mer var det ikke. Han gråt ofte over sin kjærlighet til en eller annen jente. Gråt på badet, der ingen kunne høre ham.

Hvor som helst ellers ville kanskje ingen ha sagt noe om hans totale mangel på sjangs hos damene, men det er en dominikansk gutt vi snakker om, i en dominikansk familie; det var forventet at fyren skulle ha atomkrefter, at han skulle håve inn berter med begge hender. Alle la merke til at han manglet draget, og fordi de var dominikanske, snakket alle om det. Hans tío Rudolfo (som nylig var sluppet ut etter sitt aller siste fengselsopphold og nå bodde i huset deres i Main Street) var spesielt generøs i sin belæring. Hør her, palomo: Du må gripe fatt i en muchacha og stikke den inn i henne. Da ordner alt seg. Begynn med en stygg en. ¡Coje esa fea y méteselo! Grip fatt i den stygge jenta og stikk den inn i’a! Tío Rudolfo hadde fire unger med tre forskjellige damer, så fyren var utvilsomt familieresidensens stikk-den-inn-ekspert.

Morens eneste kommentar? Tenk på karakterene dine, du. Og i mer selvbeskuende stunder: Bare vær glad for at du ikke har samme hell som jeg, hijo.

Hva slags hell? snøftet tío Rudolfo.

Der sa du det, sa hun.

Vennene hans Al og Miggs? Du er ufattelig feit, klar over det, eller?

Abuelaen hans, La Inca? Hijo, du er den skjønneste lille hombre jeg vet om!

Oscars søster, Lola, var mye mer praktisk. Nå da de ville åra hennes var over – hvilken dominikansk jente har ikke slike? – ble hun forvandlet til en av disse tøffe Jersey-dominicanaene, en langdistanseløper som kjørte sin egen bil, hadde sitt eget sjekkhefte, kalte menn for kjerringer og gjerne gjorde det med en fyr med penger rett i fleisen på deg uten et snev av skam. Da hun gikk i fjerde, var hun blitt overfalt av en eldre bekjent, og dette var noe hele familien visste om (i tillegg til folk i en betraktelig del av Paterson, Union City og Teaneck), og å overleve den orkanen av smerte, fordømmelse og sladder hadde gjort henne hardere enn stein. Nylig hadde hun klippet håret kort – og nok en gang fått moren til å gå fra konseptene – delvis, tror jeg, fordi da hun hadde vært liten, hadde familien hennes latt det vokse til nedenfor rumpa, en kilde til stolthet, noe jeg er sikker på at overfallsmannen hennes la merke til og beundret.

Oscar, advarte Lola ham om og om igjen, du kommer til å dø som jomfru hvis du ikke begynner å forandre deg.

Tror du ikke jeg vet det? Fem år til med dette her, og jeg vedder på at noen prøver å kalle opp en kirke etter meg.

Klipp håret, dropp brillene, tren. Og bli kvitt de pornobladene. De er ekle, de plager mami, og du får deg aldri noen dame på den måten.

Et godt råd som han til slutt ikke fulgte. Han forsøkte å trene et par ganger, beinløft, situps, spaserturer rundt kvartalet tidlig om morgenen, sånt noe, men så ble han obs på at alle andre hadde kjærester og ikke han og ble fortvilet, og ga seg atter i kast med å spise, lese Penthouse, designe fangehull til rollespillene sine og synes synd på seg selv.

Jeg er visst allergisk mot utholdenhet, og Lola sa, Ha. Det du er allergisk mot, er å forsøke.

Det ville ikke vært så verst om Paterson og omegn hadde vært som Don Bosco eller de feministiske sf-romanene fra syttitallet han leste noen ganger – et område menn var utestengt fra. Men Paterson betydde jenter slik New York City betydde jenter, Paterson betydde jenter slik Santo Domingo betydde jenter. I Paterson var det de damene, og hvis ikke de var guapas nok for deg, vel, din kødd, da kunne du bare dra videre sørover til Newark, Elizabeth, Jersey City, the Oranges, Union City, West New York, Weehawken, Perth Amboy – et urbant belte som alle kjente som Negrapolis One. Med andre ord så han jenter – spansktalende og karibiske jenter – overalt.

Han var ikke trygg hjemme hos seg selv engang, venninnene til søsteren var der alltid, gjester på permanent basis. Når de var i nærheten, trengte han ikke Penthouse. De var ikke så veldig smarte, men de var faen så fine: Den typen megahotte latinojenter som bare var sammen med morenos som løfta vekter eller latinokarer med skytere på kammerset. Alle jentene var på volleyballaget sammen og var høye og veltrente som veddeløpshester, og når de dro ut på løpeturer, så de ut slik jeg kan tenke meg friidrettslaget i terroristenes paradis kan ha sett ut. Bergen Countys helt egne ciguapas: den første var Gladys, som klagde i det uendelige over at brystene hennes var for store, at hun kanskje ville ha funnet seg normale kjærester om de hadde vært mindre; Marisol, som kom til å ende opp på Massachusetts Institute of Technology og hatet Oscar, men som Oscar likte best av alle; Leticia, nylig ankommet med båt fra gamlelandet, halvt haitiansk, halvt dominikansk, den spesielle blandingen som den dominikanske regjeringen sverger at no existe, som snakket med en heftig aksent, en jente som var så skikkelig at hun nektet å ligge med tre kjærester på rad! Det ville ikke ha vært så ille om disse rypene ikke hadde behandlet Oscar som en slags døvstum haremsvokter, gitt ham ordre, fått ham til å løpe ærender for seg, ertet ham på grunn av spillene og utseendet hans. For å gjøre ting enda verre la de ut om detaljer fra sexlivet sitt uten å ta hensyn til ham, mens han satt på kjøkkenet og tviholdt i det siste Dragon-nummeret. Hallo, pleide han å rope, i tilfelle dere ikke vet det, så er det et mannlig vesen her inne.

Hvor da? kunne Marisol svare uanfektet. Jeg ser ingen, jeg.

Og når de snakket om at det lot til at alle latinokarene bare ville være sammen med hvite jenter, sa han gjerne vennlig jeg liker latinamerikanske jenter, hvorpå Marisol repliserte ytterst nedlatende: Fint det, Oscar. Problemet er bare at ingen latinamerikanske jenter liker deg.

Dette var Oscars plageånder, hans personlige panteon, jentene han drømte mest om og tenkte mest på når han dro den, og som etter hvert fant veien inn i de små historiene hans. I drømmene reddet ham dem enten fra romvesener, eller han kom rik og berømt tilbake til nabolaget – det er ham! Den dominikanske Stephen King! – og da ville Marisol komme med en av bøkene hans i hånda for at han skulle signere den. Vær så snill, Oscar, gift deg med meg. Oscar, spøkefullt: Sorry, Marisol, jeg gifter meg ikke med uvitende drittkjerringer. (Men det gjorde han selvfølgelig.) Maritza betraktet han fortsatt på avstand, overbevist om at en dag, når atombombene falt (eller pesten brøt ut eller tripodene invaderte landet) og sivilisasjonen var utryddet, ville han til slutt redde henne fra en gjeng radioaktive ghuler og sammen ville de legge ut på en reise gjennom et herjet Amerika på jakt etter en lysere framtid. I disse apokalyptiske dagdrømmene var han alltid en slags dominikansk Doc Savage, et supergeni som kombinerte kampsport i verdensklasse med dødelige skyteferdigheter. Ikke verst for en nigger som ikke engang hadde skutt med luftgevær, dratt til noen eller skåra mer enn 1000 på SAT.

OSCAR ER MODIG

Han gikk inn i det siste året på high school oppsvulmet og med fordøyelsesbesvær, og mest grusomt av alt: Han var alene om ikke å ha kjæreste. De to nerdevennene hans, Al og Miggs, hadde ved en sinnssyk skjebnens ironi begge greid å få jenter på kroken det året. Ingenting spesielt, luddere egentlig, men jenter ikke desto mindre. Al hadde møtt sin i Menlo Park. Hun hadde sjekket opp ham, skrøt han, og da hun informerte ham, etter å ha sugd pikken hans, selvsagt, om at hun hadde en venninne som var desperat etter å møte noen, hadde Al dratt Miggs vekk fra Atarien hans og ut på kino, og resten var, som man sier, historie. Før helga kom, hadde Miggs også fått seg dame, og Oscar hadde ikke hørt et pip om det før det skjedde. Han fikk vite det mens de var på rommet hans og planla et nytt «grufullt» eventyr mellom mesterne og de dødbringende destroyerne (Oscar måtte trekke tilbake den famøse Aftermath!-kampanjen sin fordi ingen andre enn han higet etter å spille i Amerikas virusbefengte, postapokalyptiske ruiner.) I begynnelsen, etter å ha fått høre om dobbeltrovet, sa ikke Oscar stort. Han bare dreide d10-terningen sin rundt og rundt. Sa: Flaks for dere, da. Han syntes det var fryktelig at de ikke hadde tenkt på å ta ham med på damekapringa; han hatet Al for å ha invitert med seg Miggs i stedet for ham, og han hatet Miggs for at han hadde fått seg dame, punktum. At Al fikk seg dame, kunne Oscar skjønne; Al (som egentlig het Alok) var en av disse høye indiske smukkasene som ingen noensinne ville ha tatt for å være en rollespillnerd. Det var Miggs dameanskaffelse han ikke kunne begripe, som forbløffet ham og gjorde ham stum av sjalusi. Oscar hadde alltid ansett Miggs for å være et enda større misfoster enn han var. Flust med kviser og åndssvak latter og grå, jævlige tenner fordi han fikk en eller annen medisin som liten. Er kjæresten din søt, da? spurte han Miggs. Han sa: Du skulle bare sett henne, hun er nydelig. Dritdigre pupper, la Al til. Den dagen satte den lille troen Oscar hadde på verden, en SS-N-17-Snipe-rakett mot tinningen. Da han til slutt ikke holdt det ut mer, spurte han patetisk: Har ikke disse damene noen andre venninner?

Al og Miggs vekslet blikk over rollearkene sine. Jeg tror ikke det, kompis.

Og der og da lærte han noe om vennene sine han ikke hadde visst før (eller i det minste ikke hadde innrømmet for seg selv). Der og da hadde han en åpenbaring som gjallet gjennom det tjukke egoet hans. Han innså at de tegneserielesende, rollespillelskende, ikke-idrettsutøvende, totalt på trynet vennene hans var flaue over ham.

Det slo ham helt ut. Han avsluttet spillet tidlig, exterminatorene fant destroyernes gjemmested med en gang. Det var juks, klagde Al. Etter at han hadde vist dem ut, låste han seg inn på rommet sitt, lå i senga noen lamslåtte timer, sto så opp, kledde av seg på badet, som han ikke lenger måtte dele med noen fordi søsteren hans gikk på Rutgers University, og betraktet seg selv i speilet. Fettet! Kilometerne med strekkmerker! Proporsjonenes oppsvulmede gru! Han så ut som om han var tatt rett ut av en Daniel Clowes-tegneserie. Eller som den tjukke, svartaktige ungen i Beto Hernández’ Palomar.

Jesus, hvisket han. Jeg er en morlock.

Neste dag ved frokostbordet spurte han moren sin: Er jeg stygg?

Hun sukket. Vel, hijo, du ligner i hvert fall ikke på meg.

Dominikanske foreldre! Umulig ikke å elske dem!

En uke gjorde han ikke annet enn å se på seg selv i speilet: Han snudde og vendte på seg, vurderte situasjonen uten å vike unna, og bestemte seg til slutt for å være som Roberto Durán: No más – nok er nok. Den søndagen gikk han til Chucho’s og fikk barbert av seg den puertorikanske afroen. (Vent et øyeblikk, sa Chuchos partner. Er du dominikansk?) Så var det bartens tur til å forsvinne, deretter brillene; han kjøpte kontaktlinser for pengene han tjente i trelasthandelen og forsøkte å forbedre det som var igjen av dominikanskhet i ham, prøvde å være mer som de bannende, spradende fetterne sine, om ikke for annet så fordi han hadde begynt å mistenke at det kunne ligge et svar i den latinamerikanske hypermandigheten deres. Men han var virkelig så ute at det ikke nyttet med raske løsninger. Neste gang Al og Miggs så ham, hadde han sultet seg selv i tre hele dager. Miggs sa: Hva er det med deg’a?

Forandringer, sa Oscar pseudokryptisk.

Imiterer du et eller annet platecover, eller?

Han ristet høytidelig på hodet. En ny syklus av mitt liv har begynt.

Hør på ham. Høres ut som om han allerede går på college.

Den sommeren sendte moren ham og søsteren hans til Santo Domingo, og denne gangen kjempet han ikke imot slik han hadde gjort de siste åra. Det var liksom ikke så mye som holdt ham i Statene. Han ankom Baní med en stabel notisbøker og intensjoner om å fylle dem alle sammen. Siden han ikke kunne være spillmester lenger, bestemte han seg for å prøve å skrive på ordentlig. Reisen viste seg å bli litt av et vendepunkt for ham. I stedet for å ta motet fra ham og jage ham ut av huset, slik moren hans pleide, lot abuelaen hans, Nena Inca, ham være. Lot ham sitte innerst i huset så lenge han ville, insisterte ikke på at han burde være «ute i verden». (Hun hadde alltid vært overbeskyttende overfor ham og søsteren. For mye uhell i familien, snufset hun.) Satte ikke på musikk og kom inn med måltidene til ham på nøyaktig samme klokkeslett hver dag. Søsteren hans var ute og fløy med de kule innfødte vennene sine, løp alltid av sted i bikini og dro til forskjellige steder på øya for å overnatte, men han ble hvor han var. Når familiemedlemmer kom for å treffe ham, jaget abuelaen hans dem av sted ved å slå majestetisk ut med hånda. Ser dere ikke at muchachoen jobber? Hva gjør han? spurte søskenbarna hans forvirret. Han gjør sånt genier gjør, svarte La Inca hovmodig. Váyanse – av sted med dere. (Seinere når han tenkte på det, innså han at nettopp disse søskenbarna antagelig kunne ha hjulpet ham med å få seg et nummer hvis han bare hadde giddet å være sammen med dem. Men man kan ikke angre på det livet man ikke har levd.) Om ettermiddagene, når han ikke klarte å skrive et eneste ord til, satt han utenfor huset sammen med abuelaen og så på gatelivet og lyttet til naboenes rustne kakling. En kveld, mot slutten av oppholdet, betrodde abuelaen ham: Moren din kunne ha vært lege akkurat som bestefaren din var.

Hva skjedde?

La Inca ristet på hodet. Hun så på favorittbildet sitt av moren hans første skoledag på en privatskole, et sånt typisk, alvorlig dominikansk fotografi. Det som alltid skjer. Un maldito hombre – en forbannet mann.

Den sommeren skrev han to bøker om en ung mann som slåss mot mutanter ved verdens ende (ingen av dem overlever). Han tok en sinnssyk mengde feltnotater også, navn på ting han hadde til hensikt å bruke seinere til science- fiction- og fantasy-formål. (Hadde hørt om familieforbannelsen sikkert tusen ganger, men syntes underlig nok ikke at det var verdt å inkorporere den i fiksjonen sin – jeg mener, faen, hvilken latino-familie tror ikke at det hviler en forbannelse over dem?) Da tida var kommet for ham og søsteren til å vende tilbake til Paterson, var han nesten trist. Nesten. La abuela la en velsignende hånd på hodet hans. Cuídate mucho, mi hijo – ta vare på deg selv, gutten min. Vit at det i denne verden alltid vil finnes noen som vil elske deg.

På JFK ble han nesten ikke gjenkjent av onkelen sin. Supert, sa onkelen og så skeivt på hudfargen hans, nå ser du haitisk ut.

Etter at han kom tilbake, var han sammen med Miggs og Al, så filmer sammen med dem, snakket om Los Brothers Hernández, Frank Miller og Alan Moore med dem, men alt i alt fikk de aldri tilbake det vennskapet de hadde hatt før Santo Domingo. Oscar lyttet til beskjedene deres på svareren og motsto trangen til å springe hjem til dem. Så dem ikke mer enn én eller to ganger i uka. Fokuserte på skrivingen. Det var noen jævlig ensomme uker da alt han hadde var spillene, bøkene og ordene sine. Så nå har jeg en sønn som er eremitt, klagde moren bittert. Om natta når han ikke klarte å sove, så han masse dårlig TV, ble besatt av særlig to filmer: Zardoz (som han hadde sett sammen med onkelen før han ble bura inne for annen gang) og Virus (den japanske filmen om verdens undergang med den sexy jenta fra Romeo og Julie). Særlig Virus klarte han ikke å se helt til slutten uten å gråte: Den japanske helten kommer fram til basen på Sydpolen etter å ha gått fra Washington, D.C., nedover langs hele Andes-fjellkjeden, til drømmekvinnen sin. Jeg har arbeidet med den femte romanen min, fortalte han gutta når de spurte hva han drev med. Den er fantastisk.

Skjønner? Hva sa jeg? Rene collegestudenten.

Før i tida når de såkalte vennene hans såret ham eller dro tilliten hans ned i gjørma, kravlet han seg alltid tilbake inn i mishandlingen, av ren og skjær frykt og ensomhet, noe han bestandig hatet seg selv for, men ikke denne gangen. Hvis det var noe tidspunkt i løpet av high school-åra han var stolt av, var det utvilsomt dette. Han fortalte til og med søsteren sin om det neste gang hun kom på besøk. Sånn skal det være, O! sa hun. Han hadde omsider vist at han hadde litt ryggrad, herav litt stolthet, og selv om det gjorde vondt, kjentes det også så inni helvetes bra.

TILLØP TIL NÆRHET

I oktober, etter at collegesøknadene hans var levert (Fairleigh Dickinson, Montclair, Rutgers, Drew, Glassboro State, William Paterson; han sendte en til New York University også, som avslo den så raskt at det forundret ham at den ikke var returnert med Pony Express) og vinteren satte seg på den nordlige delen av New Jersey med den hvite, miserable ræva si, ble Oscar forelsket i ei jente på det collegeforberedende kurset. Kurset ble holdt i et av «læresentrene» ikke langt fra der han bodde, litt over en kilometer unna, så han hadde gått dit – en sunn måte å komme seg ned i vekt på, tenkte han. Han hadde ikke ventet å bli kjent med noen, men så hadde han sett skjønnheten på bakerste rekke og kjent følelsene fly ut av kroppen. Hun het Ana Obregón, en pen, høylytt gordita som leste Henry Miller mens hun burde ha lært seg å løse logikkoppgaver. Sånn cirka den femte gangen la han merke til at hun leste Sexus, og hun la merke til at han la merke til det, og hun lente seg over og viste ham et avsnitt som ga ham den ståpikken.

Du synes sikkert jeg er rar, hva? sa hun i pausen.

Du er ikke rar, sa han. Tro meg – jeg er ekspert på området.

Ana var snakkesalig, hadde nydelige, karibiske øyne, kullsvarte, og var tung på en sånn måte som nesten alle dominicanos digga, en kropp man visste ville se bra ut med og uten klær. Hun var ikke sjenert over vekten sin heller; hun gikk med trange strekkbukser som alle andre jenter i nabolaget og det mest sexy undertøyet hun kunne tillate seg; hun var en omhyggelig påleggerske av sminke, et intrikat stykke multitasking Oscar aldri sluttet å la seg fascinere av. Hun var en besynderlig blanding av småhorete og småjente – selv før han hadde vært hjemme hos henne, visste han at hun hadde en diger samling kosedyr på senga si – og det var noe med hvordan hun svitsjet sømløst mellom disse to aspektene som overbeviste ham om at begge deler var masker, at det fantes en tredje Ana, en skjult Ana som bestemte hvilken maske hun skulle ta fram for hvilken anledning, men som ellers var dunkel og umulig å bli kjent med. Hun hadde begynt med Miller fordi gamlekjæresten hennes Manny hadde gitt henne bøkene før han vervet seg til hæren. Han hadde stadig lest avsnitt for henne: Det gjorde meg bare så kåt. Hun hadde vært tretten da de begynte å date, han tjuefire, kokainavhengig, men hadde sluttet – Ana snakket om disse tingene som om det var fullstendig dagligdags.

Du var tretten, og moren din lot deg være sammen med en syttiåring?

Foreldrene mine elsket Manny, sa hun. Moren min lagde middag til ham stadig vekk.

Han sa: Det virker høyst uortodokst. Og seinere, hjemme, spurte han søsteren sin, som var der i vinterferien: Teoretisk sett, ville du ha latt tenåringsdatteren din ha et forhold til en mann på tjuefire?

Jeg ville drept ham først.

Han var forbløffet over hvor lettet han var over å høre det.

La meg gjette: Kjenner du noen som gjør det?

Han nikket. Hun sitter ved siden av meg på collegeforberedende. En sann orkidé.

Lola så på ham med de tigerfargede irisene sine. Hun hadde vært hjemme en uke, og det var tydelig at college-friidretten krevde sitt; det hvite i øynene hennes, som vanligvis var store og klare som hos en japansk tegneseriefigur, var blodsprengt. Du vet det, sa hun omsider, vi fargede snakker jævlig mye om å elske ungene våre, men så gjør vi det egentlig ikke. Hun pustet ut. Vi gjør ikke det, vi gjør ikke det, vi gjør ikke det.

Han forsøkte å legge en hånd på søsterens skulder, men hun ristet den av seg. Du bør gå og ta noen situps, Mister.

Det var det hun kalte ham hver gang hun følte seg ømhjertet eller urettferdig behandlet. Mister. Seinere ville hun ha det på gravsteinen hans, men ingen lot henne gjøre det, ikke engang jeg.

Dumt.

AMOR DE PENDEJO
EN GRØNNSKOLLINGS KJÆRLIGHET

Han og Ana på collegeforberedende, han og Ana på parkeringsplassen etterpå, han og Ana på McDonald’s, han og Ana blir venner. Hver dag ventet Oscar at hun kom til å si adiós, hver dag var hun der fortsatt. De begynte å snakke sammen i telefonen et par ganger i uka, egentlig om ingenting, bare spant hverdagen om til ord. Første gang ringte hun ham, tilbød ham skyss til kurset; en uke seinere ringte han henne, bare for å prøve. Hjertet banket så hardt at han trodde han skulle dø, men alt hun gjorde da hun hentet ham, var å si: Oscar, hør hva den jævla søsteren min gjorde, og av sted dro de og bygde enda en ord-skraper. Femte gang han ringte, forventet han ikke lenger Den Store Avvisningen. Bortsett fra jentene i hans egen familie var hun den eneste jenta han kjente som vedkjente seg å ha mensen, som faktisk sa til ham, jeg blør som en gris, en forbløffende fortrolighet han gjennomgikk om og om igjen i tankene, det måtte jo bety noe, og når han tenkte på måten hun lo på, som om hun eide lufta rundt seg, hjertet dunket i brystet hans, en ensom rada. Til forskjell fra det som hadde skjedd med alle de andre jentene i hans hemmelige kosmologi, forelsket han seg faktisk i Ana Obregón mens de holdt på å bli kjent med hverandre. Fordi hun hadde dukket opp i livet hans så plutselig, før radaren hans hadde oppdaget henne, hadde han ikke rukket å sette opp sitt sedvanlige reisverk av sludder eller få en masse crazy forventninger. Kanskje han rett og slett var sliten etter fire år uten å få seg et nummer, eller kanskje han endelig hadde funnet balansen. Utrolig nok, i stedet for å drite seg ut, slik man kanskje kunne ha ventet, tatt i betraktning at dette var den første jenta han noensinne hadde hatt en samtale med, tok han faktisk én dag av gangen. Han snakket enkelt og uanstrengt til henne og oppdaget at hans konstante misbilligelse av seg selv gledet henne enormt. Det var utrolig hvordan det var mellom dem; han kunne si noe selvsagt og uinspirert, og hun sa Oscar, du er virkelig jævla smart. Når hun sa Jeg elsker mannehender, og han spredte sine over ansiktet og sa liksom likegyldig Sier du det? brøt hun sammen i latter.

Hun snakket aldri om hva de var for hverandre; hun sa bare Herregud, så glad jeg er for at jeg ble kjent med deg.

Og han sa Jeg er glad for at jeg er meg som kjenner deg.

En natt mens han hørte på New Order og prøvde å lese Clay’s Ark, banket søsteren på døra hans.

Du har fått besøk.

Har jeg?

Jepp. Lola lente seg mot dørkarmen. Hun hadde barbert hodet helt inntil skallen à la Sinéad, og nå var alle, moren hennes inkludert, overbevist om at hun kom til å bli lesbisk.

Du burde kanskje ordne deg litt. Hun strøk ham forsiktig over ansiktet. Barbere bort de fittehårene.

Det var Ana. Som sto innenfor hans inngangsdør ikledd lær fra topp til tå, blodrød i de gyllenbrune kinnene på grunn av kulda, praktfull med eyeliner, maskara, foundation, leppestift og rouge.

Iskaldt ute sa hun. Hun holdt hanskene som en krøllete bukett i den ene hånda.

Hei, var alt han klarte å si. Han kunne høre at søsteren lyttet ovenpå.

Hva driver du med? spurte Ana.

Ikke noe.

Skal vi gå på kino, da?

Ok, sa han.

Da han kom opp, hoppet søsteren opp og ned på senga hans og skrek lydløst. Det er en date, det er en date, og deretter spratt hun opp på ryggen hans så de nesten fór rett ut av soveromsvinduet.

Så dette er en slags date? sa han da han smatt inn i bilen hennes.

Hun smilte blekt. Det kan man vel kalle det.

Ana kjørte en Cressida, og istedenfor å ta ham med til den lokale kinosalen, valgte hun å dra ned til Amboy Multiplex.

Jeg elsker dette stedet, sa hun mens hun lette etter en parkeringsplass. Faren min pleide å ta oss med hit da det fortsatt var drive-in-kino. Var du her noen gang da?

Han ristet på hodet. Men jeg har hørt at det stjeles masse biler her nå.

Ingen stjeler denne gullungen.

Det var så vanskelig å skjønne hva som skjedde at Oscar virkelig ikke klarte å ta det alvorlig. Hele tida mens filmen – Manhunter – ble vist, ventet han at det skulle hoppe fram fyrer med kameraer og rope Surprise! Jøss, sa han i et forsøk på å holde kontakten med henne, litt av en film. Ana nikket; hun luktet av en eller annen parfyme han ikke visste navnet på, og når hun presset seg nærmere ham, var varmen fra kroppen hennes svimlende.

På turen hjem klagde Ana over at hun hadde vondt i hodet, og de snakket ikke på veldig lenge. Han forsøkte å skru på radioen, men hun sa Nei, jeg har virkelig den skallebanken. Vil du ha litt crack, spøkte han. Nei, Oscar. Så han lente seg tilbake og betraktet Hess-bygningen og resten av Woodbrigde gli forbi gjennom en floke av veibroer. Han ble plutselig klar over hvor trøtt han var; nervøsiteten som hadde rast gjennom ham hele kvelden, hadde gjort ham dritsliten. Jo mer tid som gikk uten at de sa noe, jo mer gretten ble han. Det er bare et kinobesøk, sa han til seg selv. Det er vel ingen date, det.

Ana virket uforklarlig trist og bet seg i underleppa, en skikkelig trut, helt til det meste av leppestiften lå på tennene. Han holdt på å kommentere det, men bestemte seg for å la være.

Leser du noe bra?

Niks, sa hun. Du?

Jeg leser Dune.

Hun nikket. Jeg hater den boka.

De nådde Elizabeth-avkjørselen, som er det New Jersey er virkelig kjent for, med industrielt avfall på begge sider av motorveien. Han hadde begynt å holde pusten mot den forferdelige stanken da Ana utstøtte et skrik som kylte ham inn mot passasjerdøra. Elizabeth! skrek hun. Slutt å sprike med beina, for faen!

Deretter kikket hun bort på ham, kastet hodet bakover og lo.

Da han kom hjem, sa søsteren Vel?

Vel hva?

Knulla du henne?

Herregud, Lola, sa han og rødmet.

Ikke ljug nå.

Jeg går ikke så forhastet til verks. Han tidde og sukket. Med andre ord fikk jeg ikke av henne skjerfet engang.

Høres mistenkelig ut. Jeg kjenner dere dominikanske menn. Hun holdt hendene opp og krøllet fingrene spøkefullt truende. Dere er klåfingra som pulpos.

Neste dag våknet han og følte det som om han var blitt befridd fra fettet sitt, som om han var blitt vasket ren for sin armod, og en lang stund kunne han ikke huske hvorfor han følte det slik, og så sa han navnet hennes.

FORELSKEDE OSCAR

Så nå gikk de på kino eller dro til shoppingsenteret hver uke. De pratet. Han fikk vite at gamlekjæresten hennes, Manny, pleide å banke henne, noe som var et problem, innrømmet hun, fordi hun likte det når menn var litt hardhendte med henne i senga. Han fikk vite at faren hennes hadde dødd i en bilulykke da hun var liten og bodde i Macorís, og at den nye stefaren hennes ikke brydde seg døyten om henne, men at det ikke spilte noen rolle, for med det samme hun kom inn på Penn State University, aktet hun aldri å dra hjem igjen. Til gjengjeld viste han henne noe av det han hadde skrevet og fortalte om den gangen han var blitt påkjørt av en bil og lagt inn på sykehus og hvordan onkelen hans pleide å banke ham opp før i tida; han fortalte henne til og med at han hadde vært forelsket i Maritza Chacón, og hun hylte Maritza Chacón? Jeg kjenner den hora! Å, herregud, Oscar, jeg tror til og med stefaren min har ligget med henne!

Jo da, nær kontakt hadde de, men kysset de hverandre noen gang i bilen hennes? Stakk han noensinne hånda oppunder skjørtet hennes? Fingra han med tappen hennes? Klinte hun seg mot ham og sa navnet hans med tjukk stemme? Strøk han henne noen gang over håret mens hun sugde ham? Knulla de?

Stakkars Oscar. Uten å skjønne det hadde han havnet uti en sånn la-oss-være-venner-malstrøm, en nerdegutts klassiske bane. Disse forholdene var kjærlighetens versjon av en runde i gapestokken, inn i den med deg, masse lidelser garantert, og hva du får ut av det bortsett fra bitterhet og kjærlighetssorg, vet ingen. Kanskje litt kunnskap om deg selv og om kvinner.

Kanskje.

I april fikk han resultatene fra andre runde med SAT-prøver (1020 poeng med det gamle systemet), og en uke seinere fikk han vite at han skulle gå på Rutgers New Brunswick. Vel, du klarte det, hijo, sa moren hans og så mer lettet ut enn vanlig høflighet tilsa. Ja, nå slipper jeg å selge blyanter, istemte han. Du kommer til å elske det, lovte søsteren ham. Det er jeg sikker på. Jeg er som skapt for college. Ana skulle for sin del begynne på Penn State, spesialkurs, stipendier, full pakke. Og nå kan stefaren min kysse meg i ræva! Det var også i april at gamlekjæresten hennes Manny kom tilbake fra hæren – fortalte Ana ham på en av turene deres til Yaohan-kjøpesenteret. Hans plutselige hjemkomst og Anas glede over det, knuste det håpet Oscar hadde dyrket. Er han kommet tilbake for alltid liksom? Ana nikket. Manny hadde visstnok havnet i trøbbel igjen, dop, men denne gangen, insisterte Ana, var han blitt lurt av tre cocolos, et ord han aldri hadde hørt henne bruke før, så han antok hun hadde det fra Manny. Stakkars Manny, sa hun.

Ja, stakkars Manny, mumlet Oscar mens han holdt pusten.

Stakkars Manny, stakkars Ana, stakkars Oscar. Tingenes tilstand forandret seg fort. Først og fremst sluttet Ana å være hjemme hele tida, og Oscar gjorde ikke annet enn å legge igjen beskjeder på svareren hennes: Det er Oscar, en bjørn holder på å fortære beina mine, vær så snill å ringe meg. Det er Oscar, de krever en million dollar ellers er det ute med meg, vær så snill å ringe meg. Det er Oscar, jeg har akkurat oppdaget en merkelig meteoritt, og nå drar jeg for å undersøke den nærmere. Hun ringte alltid tilbake etter et par dager, og var alltid vennlig, men likevel … Så avlyste hun tre fredager på rad, og han måtte nøye seg med søndag etter kirken, et tidspunkt med klart lavere rang. Hun pleide å plukke ham opp, kjøre ut til Boulevard East og parkere, og der stirret de ut over Manhattans silhuett sammen. Det var ikke et hav eller en fjellkjede; det var, i hvert fall for Oscar, bedre, og det inspirerte de beste samtalene deres.

Det var under en av disse småpratene at det glapp ut av Ana: Gud, jeg hadde glemt hvor stor kuken til Manny er.

Som om det er noe jeg gjerne vil høre om, glefset han.

Beklager, sa hun nølende. Jeg trodde vi kunne snakke om alt mulig.

Vel, det ville vært OK om du holdt Mannys anatomiske enormitet for deg selv.

Så vi kan ikke snakke om alt?

Han gadd ikke engang å svare henne.

Med Manny og den digre kuken hans i nærheten begynte Oscar igjen å drømme om nukleær tilintetgjørelse, om hvordan han gjennom en mirakuløs tilfeldighet ville få vite om angrepet først og sporenstreks ville rappe onkelens bil, kjøre til butikkene og stappe den full av forsyninger (og kanskje skyte et par plyndrere i forbifarten), og så hente Ana. Hva med Manny? ville hun hyle. Vi har ikke tid! ville han insistere, gi bånn gass og skyte noen flere plyndrere (nå lettere mutert), og så dra til det lune kjærlighetsredet hvor Ana raskt ville falle for hans handlekraftige genialitet. Når han var i bedre humør, lot han Ana finne Manny hengende fra en lampe i leiligheten hans med en tunge som lignet en oppsvulmet blære i munnen og buksene rundt anklene. Nyhetene om det nær forestående angrepet rullet over TV-skjermen, og en halvveis analfabet lapp var festet til brystet hans: Dete klarer jei ike. Og så ville Oscar trøste Ana med sin konsise innsikt: Han var for svak for denne Harde Nye Verden.

Så hun har en kjæreste? spurte Lola ham plutselig.

Ja, sa han.

Du burde trekke deg tilbake en stund.

Hørte han på henne? Selvfølgelig ikke. Han var tilgjengelig når som helst hun trengte å sutre. Og han fikk til og med – O, salige glede! – anledning til å møte den berømte Manny, noe som var omtrent like morsomt som å bli kalt homse på en skolesamling (noe som hadde skjedd). (To ganger.) Møtte ham utenfor Anas hus. Han var en sånn tynn, utmagret fyr med maratonløper-lemmer og grådige øyne. Da de håndhilste, var Oscar sikker på at fyren kom til å klappe til ham, han var så gretten. Manny var muy skalla og barberte bort alt håret for å skjule det, hadde en ring i hvert øre og et sånt læraktig, gribbete ute-i-sola utseende typisk for gamlinger som forsøker å se unge ut.

Så du er Anas lille venn, sa Manny.

Det er meg, sa Oscar med en stemme så full av lystig harmløshet at han kunne ha skutt seg selv for det.

Oscar er en briljant forfatter, sa Ana. Selv om hun aldri hadde bedt om å få lese noe av det han hadde skrevet.

Han fnyste. Hva har du å skrive om?

Jeg konsentrerer meg om de mer spekulative sjangrene. Han visste hvor absurd det lød.

De mer spekulative sjangrene. Manny så ut som om han var klar til å skjære av ham en kotelett. Du høres faen så sprø ut, er du klar over det?

Oscar smilte og håpet at et jordskjelv ville jevne hele Paterson med jorda.

Jeg bare håper du ikke har tenkt å prøve deg på dama mi.

Ha, ha, sa Oscar. Ana rødmet og så i bakken.

Herlig.

Med Manny hengende rundt ble han utsatt for en helt ny side ved Ana. Alt de snakket om nå, det lille de så hverandre, var Manny og de forferdelige tingene han gjorde mot henne. Manny fikte til henne, Manny sparket henne, Manny kalte henne ei tjukk fitte, Manny bedro henne, det var hun sikker på, med en kubansk småjente på ungdomsskolen. Så det forklarer hvorfor jeg ikke klarte å skaffe meg dame på den tida, spøkte Oscar, men Ana lo ikke. De kunne ikke snakke i ti minutter uten at Manny ringte til personsvareren hennes og fikk henne til å ringe opp igjen for å forsikre ham om at hun ikke var sammen med noen andre. Og en dag kom hun hjem til Oscar med blåmerke i ansiktet og istykkerrevet bluse, og moren hans sa: Jeg vil ikke ha noen problemer her!

Hva skal jeg gjøre? spurte hun om og om igjen, og hver gang holdt Oscar klossete rundt henne og sa: Vel, jeg synes at hvis han er så slem mot deg som dette, burde du slå opp med ham. Men hun ristet på hodet og sa: Jeg vet jeg burde det, men jeg klarer ikke. Jeg elsker ham.

Elsker. Oscar visste han burde ha trukket seg ut der og da. Han likte å lure seg selv med at det utelukkende var kjølig antropologisk interesse som gjorde at han ble værende for å se hvordan det hele ville ende, men sannheten var at han ikke klarte å frigjøre seg selv. Han var fullstendig og ugjenkallelig forelsket i Ana. Det han før hadde pleid å føle for de jentene han aldri virkelig hadde kjent, var ingenting sammenlignet med den kjærligheten han bar til Ana i sitt hjerte. Den var like sterk som en jævla dvergstjerne, og noen ganger var han sikker på at han kom til å bli gal av den. Det eneste som kunne sammenlignes med den, var det han følte for bøkene sine, og bare når han la sammen kjærligheten han hadde til alt han hadde lest og alt han håpet å skrive, nærmet det seg litt.

I enhver dominikansk familie finnes det vanvittige kjærlighetshistorier, om folk som lar kjærligheten gå for langt, og Oscars familie var intet unntak.

Abueloen hans, den døde av dem, hadde vært urokkelig med hensyn til et og annet (ingen sa noen gang nøyaktig hva) og endte opp i fengsel, først sprø, så død. Abuela Nena Inca hadde mistet mannen sin seks måneder etter at de giftet seg. Han hadde druknet i påsken og hun giftet seg aldri igjen, rørte aldri en annen mann. Det er ikke lenge til vi er sammen igjen, hadde Oscar hørt henne si.

Moren din, hadde tía Rubelka hvisket en gang, var en loca når det gjaldt kjærlighet. Det tok nesten livet av henne.

Og nå så det ut til å være Oscars tur. Velkommen til familien, sa søsteren hans i en drøm. Den egentlige familien.

Det var åpenbart hva som var i ferd med å skje, men hva kunne han gjøre? Det var umulig å nekte for at han følte som han gjorde. Var han søvnløs? Ja. Mistet han viktige timer med konsentrasjon? Ja. Sluttet han å lese Andre Norton-bøkene sine, og mistet han til og med interessen for de siste numrene av Watchmen, som utviklet seg så genialt sykt? Ja. Begynte han å låne el tíos bil og dra på lange turer til stranda, parkere ved Sandy Hook, dit moren hans pleide å ta dem med før hun ble syk, den gangen da Oscar ikke hadde vært så tjukk, før hun sluttet fullstendig å reise til stranda? Ja. Fikk hans unge, ubesvarte kjærlighet ham til å gå ned i vekt? Dessverre, akkurat denne effekten hadde kjærligheten ikke, og han fattet ikke hvorfor. Da Lola hadde slått opp med Golden Gloves, hadde hun gått ned nesten ti kilo. Hva slags genetisk diskriminering var dette, påført ham av hva slags elendig Gud?

Mirakuløse ting begynte å skje. En gang besvimte han da han gikk over veien, og våknet opp omringet av et rugbylag. En annen gang ertet Miggs ham fordi han hadde ambisjoner om å skrive manus for rollespill – komplisert historie, selskapet Oscar hadde håpet å skrive for, Fantasy Games Unlimited, og som vurderte en av modulene hans for PsiWorld, var nylig blitt lagt ned, og kullkastet dermed alle Oscars drømmer og forhåpninger om å bli den neste Gary Gyax. Vel, sa Miggs, da ble visst ikke det noe av, og for første gang i deres vennskaps historie mistet Oscar besinnelsen og klabba til Miggs uten et ord, og dét så hardt at blodet sprutet fra munnen hans. Herregud, sa Al. Ro deg ned! Jeg mente det ikke, sa han langt fra overbevisende. Det var et uhell. Ditthekk, sa Migg. Ditthekk! Han ble så gæern at han en desperat natt, etter å ha hørt på Ana hulke på telefonen om Mannys siste jævelskap, sa han Jeg må til kirken nå, hvorpå han la fra seg røret, gikk inn på rommet til tío Rudolfo (han var ute på strippebaren) og stjal den gamle Virginia Dragoon’en hans, den åh-så-berømte indianerutrydderen av en Colt .44 – tung som døden og dobbelt så stygg. Stakk den imponerende snuten ned i bukselinningen foran og gikk ut og sto nesten hele natta ved bygningen der Manny bodde. Ble virkelig dus med aluminiumsfasaden. Kom igjen, din drittsekk, sa han rolig. Jeg har en fin elleve år gammel jente til deg. Han brydde seg ikke om at han høyst sannsynlig ville sperres inne for alltid, eller at fyrer som ham ble ræv- og munnpult i fengselet, eller at hvis politiet pågrep ham og fant skyteren, ville de sende onkelen rett i spjeldet for brudd på betingelsene for prøveløslatelse. Han brydde seg om nada den natta. Hodet hans var helt tomt, et perfekt vakuum. For sitt indre blikk så han hele sin framtid som forfatter i et lynglimt: Han hadde bare skrevet én roman som var noe verd, om en australsk sultånd som jakter på en vennegjeng i en småby, ville ikke få sjansen til å skrive noe bedre – over og ut med den karrieren. Heldigvis for den amerikanske litteraturens framtid kom ikke Manny hjem den natta.

Det var vanskelig å forklare. Det var ikke bare det at han trodde Ana var hans aller siste sjanse til å bli lykkelig – dette var utvilsomt noe han tenkte på – det var også det at han aldri noensinne i hele sitt miserable atten år lange liv hadde opplevd noe som lignet det han følte når han var sammen med denne jenta. Jeg har ventet i det uendelige på å bli forelsket, skrev han til søsteren. Hvor mange ganger har jeg ikke tenkt det der kommer aldri jeg til å oppleve. (Da Rich Hunter i Robotech Macross, hans favoritttegnefilm nummer to, endelig ble sammen med Lisa, brøt han sammen foran TV-en og gråt. Ikke si at presidenten er skutt, ropte tíoen fra det innerste rommet, der han i all stillhet sniffet det-du-vet.) Det er som om jeg har svelget en del av himmelen, skrev han til søsteren i et brev. Du kan ikke forestille deg hvordan det kjennes.

To dager seinere brøt han sammen og innrømmet det med pistolen for søsteren da hun var hjemom på et kort klesvaskbesøk, og hun frika helt ut. Hun fikk Oscar til å knele sammen med seg foran alteret hun hadde bygd for den døde abueloen, og fikk ham til å sverge ved deres mors sjel at han aldri ville finne på noe slikt igjen så lenge han levde. Hun gråt til og med, så bekymret var hun for ham.

Dette må du få en slutt på, Mister.

Jeg vet det, sa han. Men jeg vet ikke om jeg er her engang, skjønner du?

Den kvelden sovnet han og søsteren på sofaen, hun først. Lola hadde akkurat slått opp med kjæresten sin for cirka tiende gang, men til tross for tilstanden han var i, skjønte selv Oscar at de kom til å bli sammen igjen på null komma null. En eller annen gang før daggry drømte han om alle de kjærestene han aldri hadde hatt, rekke på rekke på rekke på rekke, som ekstrakroppene til mirakelmenneskene i Alan Moores Miracleman. Du klarer det, sa de.

Han våknet, kald og tørr i halsen.

De møttes på det japanske handlesenteret på Edgewater Road, Yaohan, som han hadde oppdaget en dag på sine lange jeg-kjeder-meg-kjøreturer og som han nå betraktet som en del av deres felles landskap, noe de kunne fortelle barna sine om. Det var hit han kom for å kjøpe tegneseriefilmer og mechamodeller. Han bestilte katsu karri-kylling til dem begge, så satte de seg i den store kafeteriaen hvor det var utsikt til Manhattan – de var de eneste gaijinene i hele sjappa.

Du har nydelige pupper, sa han for å komme i gang.

Forvirring, engstelse. Oscar. Hva er det med deg?

Han kikket ut gjennom vinduet på Manhattans vestre flanke, så skikkelig dyp ut. Så fortalte han henne det.

Det var ingen overraskelser. Hun ble myk i blikket, la en hånd over hans hånd, stolen hennes skrapte nærmere, hun hadde en gul tråd mellom tennene. Oscar, sa hun forsiktig, jeg har en kjæreste.

Hun kjørte ham hjem. Han takket henne for å ha blitt med, gikk inn, la seg.

I juni tok han avsluttende eksamen på Don Bosco. Se dem for deg på skoleavslutningen: Moren hans begynte å se tynn ut (kreften lurte like rundt hjørnet), Rudolfo høy som et helvete, bare Lola så flott ut, strålende, lykkelig. Du klarte det, Mister. Du klarte det. Han overhørte at av alle i deres del av Paterson var det bare han og Olga – stakkars fjerne Olga – som ikke hadde deltatt på et eneste skoleball. Kanskje du burde ha bedt med henne ut, spøkte Miggs.

I september dro han til Rutgers New Brunswick, moren ga ham hundre dollar og et kyss for første gang på fem år, el tío ga ham en eske med kondomer: Bruk alle sammen, sa han og la til: På jenter. Først kom en innledende eufori over å befinne seg alene på college, fri fra alt, fullstendig og totalt alene, og optimistisk tenkte han at han blant alle disse tusener av unge mennesker ville finne noen som var som ham. Men akk, slik ble det ikke. De hvite så på den svarte huden og afroen hans og behandlet ham med umenneskelig munterhet. De fargede hørte ham snakke, så ham bevege seg, og de ristet på hodet. Du er ikke dominikansk. Og han sa om og om igjen: Men jeg er det. Soy dominicano. Dominicano soy. Etter en flom av fester som ikke førte til annet enn at han ble truet av noen fulle hvitinger, og drøssevis med undervisningstimer hvor ikke en eneste jente så på ham, følte han optimismen avta, og før han engang skjønte hva som hadde skjedd, hadde han begravd seg i noe som totalt sett utgjorde collegeversjonen av det han hadde fordypet seg i gjennom hele high school: Aldri få seg et nummer. Hans lykkeligste øyeblikk var sjanger-øyeblikk, som da Akira ble utgitt (1988). Temmelig trist. To ganger i uka spiste han og søsteren middag på Douglas Dining Hall; hun var en Viktig Dame på universitetsområdet og kjente så å si alle med litt pigment, hadde en finger med i spillet i hver eneste protest og marsj, men det hjalp ikke ham. Når de møttes, ga hun ham råd mens han nikket stille. Etterpå satt han på holdeplassen for buss E og stirret på de pene Douglass-jentene og lurte på hva han hadde gjort feil i livet sitt. Han ville legge skylden på bøkene, på science fiction, men det klarte han ikke – han elsket dem for høyt. Til tross for at han tidlig sverget på å forandre nerdeoppførselen sin, fortsatte han å spise, å la være å trene, å bruke høyttravende ord, og etter et par semestre uten noen venner bortsett fra søsteren, meldte han seg inn i studentenes nerdeforening, RU Gamers, som møttes i klasserommene under Frelinghuysen og kun hadde mannlige medlemmer. Han hadde trodd at college ville bli en bedring hva angikk damer, men den gang ei, ikke de første årene.

Fotnoter

[4]

På førti- og femtitallet var Porfirio Rubirosa – eller Rubi, som han var kjent som i avisene – den tredje mest kjente dominikaneren i verden (først kom Den mislykka kvegtjuven og så Cobra-kvinnen selv, María Montez). Han var en høy, sjarmerende kjekkas, og hans «enorme fallos gjorde furore i Europa og Nord-Amerika», han var kvintessensen av en jetsettplayboy besatt av billøp og polo, Trujillo-periodens «glade ansikt» (for ganske visst var han en av Trujillos mest kjente yndlinger). Den tidligere modellen og elegante levemannen giftet seg i sus og dus med Trujillos datter Flor de Oro i 1932, og selv om de skilte seg fem år seinere, samme år som det haitiske folkemordet, lyktes det kameraten å nyte El Jefes gunst gjennom hele det langvarige regimet. Til forskjell fra sin tidligere svoger Ramfis (som han hadde mye med å gjøre) virket Rubirosa ute av stand til å gjennomføre særlig mange mord: I 1935 reiste han til New York for å iverksette El Jefes dødsdom over eksillederen Angel Morales, men stakk før det var mulig å gjennomføre de slurvete mordplanene. Rubi var en erketypisk dominikansk playboy, knulla all slags kvinner – Barbara Hutton, Doris Duke (som tilfeldigvis var verdens rikeste kvinne), den franske skuespillerinnen Danielle Darrieuz, og Zsa Zsa Gabor –  for å nevne noen få. I likhet med sin kompis Ramfis døde Porfirio i en bilulykke, i 1965: Hans Ferrari med tolv sylindre skled av en vei i Bois de Boulogne. (Det er vanskelig å overvurdere rollen biler spiller i fortellingen vår.)

[5]

Det nedsettende parigüayo er – det er vi voktere enige om – en forvrengning av den engelske neologismen «party watcher». Ordet ble vanlig i bruk i løpet av den første amerikanske okkupasjonen av Den dominikanske republikk, som varte fra 1916 til 1924. (Visste du ikke at vi ble okkupert to ganger i det tjuende århundre? Ikke vær bekymret, når du får barn, kommer ikke de til å vite at USA okkuperte Irak heller.) Ryktene sier at i løpet av den første okkupasjonen var ofte medlemmer av de amerikanske okkupasjonsstyrkene til stede på dominikanske fester, men i stedet for å være med på moroa, sto utlendingene bare rundt dansegulvet og så på. Noe som selvfølgelig må ha blitt oppfattet som fullstendig sprøtt. Hvem går vel på fest for å se på? Fra da av var soldatene parigüayos – et ord som i dag generelt beskriver en som står utenfor og ser på mens andre håver inn jentene. Han som ikke danser, som ikke har draget, som lar folk gjøre narr av ham – han er en parigüayo.
 Hadde du sett i oppslagsboka for dominikanske ting, ville ordet parigüayo være fulgt av et tresnitt av Oscar. Navnet kom til å forfølge ham resten av livet og føre ham til en annen vokter, han som sitter og glor på Den Blå Siden av månen.

[6]

Hvor hans voldsomme kjærlighet til Sjangeren kom fra, er det visst ingen som vet. Det kan ha vært en følge av å være fra Antillene (hvem er mer sci-fi enn oss?) eller av å ha levd i Den dominikanske republikk de første par åra av sitt liv og så plutselig ha rykket seg løs og flyttet til New Jersey – én enkelt arbeids- og oppholdstillatelse flyttet deg ikke bare fra en verden til en annen (fra den tredje til den første), men århundrer (fra nesten ikke noe TV eller elektrisitet til massevis av begge deler). Etter en sånn overgang tipper jeg at bare de mest ekstreme scenarier ville være tilstrekkelige. Kanskje det var det at han i Den dominikanske republikk hadde sett for mye Spiderman, blitt tatt med på for mange Run Run Shaw kung fu-filmer, hørt på for mange av sin bestemors skumle historier om el cuco og la ciguapa. Kanskje det var hans første bibliotekar i USA som fikk ham hekta på lesing, elektrisiteten han følte da han tok i den første Danny Dunn-boka? Kanskje det bare var tidsånden (var ikke nerdealderens frembrudd tidlig på syttitallet?) eller det faktum at han det meste av barndommen overhodet ikke hadde venner? Eller var det noe dypere, noe som hadde med forfedrene hans å gjøre?
 Hvem vet?
 Det som er klart, er at å være en leser/fanatiker (i mangel av et bedre ord) hjalp ham å komme seg gjennom den tøffe ungdomstida, men det gjorde også at han stakk seg enda mer ut i Patersons uvennlige gater enn han gjorde fra før. Han ble mobbet av de andre guttene – de slo og dyttet og trakk opp trusene hans og knuste brillene hans, og splitter nye bøker fra Scholastic til femti cent stykket ble revet i filler rett for øynene på ham. Liker du bøker? Nå har du to! HA HA! Akk, ingen er mer undertrykkende enn de undertrykte. Selv moren hans syntes han hadde sinnssvake interesser. Gå ut og lek! kommanderte hun minst en gang om dagen. Oppfør deg som en muchacho normal.
 (Bare søsteren hans, som også leste, støttet ham. Og tok med seg bøker fra sin egen skole, som hadde et bedre bibliotek.)
 Vil du virkelig vite hvordan det føles å være en X-mann? [En type superhelt i Marvel Comics. X-menn er mutanter og har hoppet fremover i utviklingen. O.a.] Bare vær en smart, boklærd, farget gutt i en av dagens gettoer i USA. Mamma mia! Det er som å ha flaggermusvinger eller fangarmer voksende ut av brystkassa.
 Pa’ fuera! Ut med deg! brølte moren hans. Og ut gikk han, som etter en domsavsigelse, for å bli plaget noen timer av de andre guttene. Vær så snill, jeg har lyst til å være inne, bønnfalt han moren, men hun dyttet ham ut. Du er ikke noen dame, du skal ikke være hjemme hele tida. En time, to, helt til han endelig klarte å smette inn uten at hun så ham og gjemte seg i skapet i annen etasje, hvor han leste i lyset fra den smale sprekken i skapdøra som sto på gløtt. Etter en stund dro moren hans ham ut igjen: Hva i carajo er i veien med deg?
 (Og allerede nå, på papirlapper, i innføringsbøkene sine, på håndryggene, begynte han å skrible, ikke noe seriøst foreløpig, bare grove gjengivelser av favoritthistoriene sine, fortsatt ingen tegn på at disse halvklønete pastisjene skulle bli hans Skjebne.)