Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

4

Teppefall

Herregårdsteateret

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

4

Teppefall

Herregårdsteateret

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

Smerten var uutholdelig. Andrea trakk pusten i små, korte støt. Det kjentes som om den venstre hånden hennes var revet av. Og det var så kaldt, hele kroppen hennes ristet. Men selv om hun lå og frøs i snøen, ville hun bare bli liggende. Smerten skjøt som piler gjennom henne. Instinktivt visste hun at det ville bli verre hvis hun beveget seg. Langsomt åpnet hun øynene. Hun var utenfor Herregårdsteateret, og det var midt på natten. Tusen små stjerner lyste mot henne fra Tromsøs nattehimmel. Hodet kjentes ut som om det skulle sprekke.

Så dum hun hadde vært. Hun kunne ha tatt livet av seg. Hvorfor i alle dager hadde hun klatret ut på taket? I det samme hun hadde tenkt tanken, slo det henne. Sander. Hun måtte hjem til sønnen sin. Han var helt alene.

Hun forsøkte å reise seg, brått og uten å tenke seg om. Bevegelsene fikk henne til å hikste. Hun sank sammen på snøen igjen, overmannet av smerte. Men hun kunne ikke bli liggende. Hun måtte hjem. Også beina hennes verket, spesielt det venstre, som måtte ha fått en stygg smell. Men de verkende beina var ingenting mot den intense smerten i den venstre armen. Med en kraftanstrengelse løftet hun armen og forsøkte å bevege fingrene. Hun klarte ikke. Armen måtte være brukket.

Hun forsøkte igjen, med samme resultat. Ilende smerte, ingen bevegelse.

Men hun måtte opp. Hun måtte hjem, det nyttet bare ikke å være brå i bevegelsene. Uansett hvor mye hun ville, så måtte hun ta det med ro hvis hun skulle få det til. Tårene presset seg fram og gjorde det vanskelig å se, fikk det til å kjennes som om øynene hennes sto i brann. De eneste varme punktene i den iskalde kroppen hennes.

Uendelig forsiktig vred hun seg over på høyre side. Det var blodspor i snøen. Store, røde flekker. Hvor kom alt blodet fra? Hele kroppen hennes var mørbanket, så hun greide ikke å avgjøre hvor såret var. Så så hun at det dryppet fra ansiktet hennes og ned på snøen. Hun førte hånden opp mot munnen. Den ble varm og mørkerød. Hun kjente etter. Ingen sprukket leppe, trodde hun. Det måtte være neseblod. Halve ansiktet føltes stivt og rart. Hun strøk seg over kinnet. Hun hadde skrapt seg ganske kraftig opp.

Langsomt og forsiktig samlet hun beina under seg. Hun støttet seg som best hun kunne med høyre hånd. Nok et hikst slapp ut av henne idet hun reiste seg. Det svartnet for øynene hennes, men hun klarte å holde seg oppe. Hjem. Jeg må hjem. Hun så seg rundt. Hun hadde aldri vært på baksiden av teateret før og hadde problemer med å orientere seg.

Før hun begynte å gå, kikket hun opp mot taket. Høyden fikk henne til å gispe. Det var ingen tvil om at hun hadde sluppet billig unna. At hun hadde forsøkt å holde seg igjen i takrenna, hadde nok dempet fallet litt. Samt at hun hadde landet på siden av snøhaugen, og rutsjet nedover den. Selv om det ikke føltes sånn, hadde hun hatt flaks.

Hun begynte å gå. Hun måtte rundt teaterbygningen. Ett skritt av gangen. Det gikk uhyre langsomt. Hver gang hun satte den venstre foten ned, raste en bølge av smerte gjennom beinet. Skaren var ikke hard nok til å bære henne, så for hvert skritt hun tok, sank hun gjennom den harde overflaten. Snøen glitret mot henne, vakkert, nesten spottende. Hun hadde mest lyst til å legge seg ned igjen. Bli liggende der i snøen til noen kom forbi. Men tanken på Sander hjalp henne videre. Hun rundet hjørnet av teateret og kom seg endelig ut på veien. På himmelen over henne begynte stjernene å svinne hen mot en stadig lysere bakgrunn. Det begynte å gry av dag i Tromsø, og Sander var helt alene.

Da hun kom til veien, ble det lettere å gå. Men hvert skritt kostet henne enorme anstrengelser. Skulle hun ringe på hos noen? Be om hjelp? Hun slo det raskt fra seg. Å vekke opp folk, forklare situasjonen og få dem til å kjøre fram bilen, ville ta like lang tid som å gå hjem. Hun fortsatte. Var Sander våken? Gråt han? Hun så ham for seg. Alene i mørket på soverommet. Hadde Karianne skrudd på nattlampen hans? Hadde han fått nok å drikke? Tiden gikk uendelig mye langsommere for et barn enn for en voksen. Nå hadde gutten hennes vært alene siden i går ettermiddag. Han forsto sikkert ingenting. Og ikke kom han seg ut av sengen sin heller. Så hjelpeløs han måtte være. Så hjelpeløse menneskene er når de kommer til verden.

Hun tenkte på hestene, på føllene som reiste seg på skjelvende ben bare minutter etter fødselen. Og på Sander. Som etter nesten et år fremdeles var fullstendig avhengig av henne. Og som ville fortsette å være det i mange år framover. Hun måtte få orden på livet sitt. For Sanders skyld. Det var umulig for henne å leve som hun gjorde nå. Stadig på flukt.

Tankene ble avbrutt av en bil som bråbremset. Hun snudde seg, så inn i flomlyset fra de to frontlyktene. Bildøren ble revet opp, og en silhuett kom til syne i den.

«Hva i …»

Sjåførens stemme brøt gjennom den støyende musikken fra anlegget. Det var en ung mann med en caps på hodet.

«Har du fått juling?»

Hun ristet på hodet. Juling? Hun måtte se verre ut enn hun trodde.

«Jeg har falt.»

Sjåføren slapp ut en tørr latter. «Falt, ja. Nettopp.»

«Kan dere kjøre meg hjem?»

«Eh, jo. Det kan vi. Men skal vi ikke heller kjøre deg til sykehuset? Eller til politistasjonen?» En dame kom ut fra passasjersiden. «Karina, sett deg i baksetet.»

Han snakket fort. Situasjonen stresset ham tydeligvis. Jenta som het Karina, åpnet døren til baksetet, men ble stående og se på henne. Ansiktet hennes var sterkt sminket, og håret så ut til å ha vært velfrisert en gang. De var nok på vei hjem fra fest. Hun kastet et kort, siste blikk på Andrea før hun satte seg inn sammen med den andre passasjeren. Andrea haltet bort til bilen, og med litt besvær fikk hun satt seg inn.

«Går det bra?»

Sjåføren så bekymret ut. Hun nikket.

«Hvor bor du?»

Hun åpnet munnen for å svare, men ble avbrutt av jenta.

«Herregud, Lars, du ser vel at hun må på sykehus!» Utbruddet hennes ble etterfulgt av bekreftende mumling fra den andre i baksetet.

«Nei. Vær så snill. Kjør meg hjem.»

«Jeg tror hun har rett. Du trenger legehjelp.»

«Jeg har et barn som venter på meg.»

«Ungen er vel ikke våken nå?» Det var Karina som snakket.

Andrea sukket utålmodig. «Jeg må hjem. Vær så snill! Kan vi ikke bare kjøre?» Sjåføren så på henne, overrasket over heftigheten i svaret hennes. «Jeg har det bra, jeg må bare hjem,» la hun til, mest for å roe dem ned.

«Ja vel.»

Andrea nikket takknemlig og lettet. Endelig lyttet de til henne. Hun lente seg tilbake i setet og fortalte ham hvor hun bodde. «Vet du hvor det er? Det er ikke langt herfra.»

«Ja, det vet jeg.»

Endelig rullet bilen framover.

«Har du ikke barnevakt til ungen?»

Karina igjen. Men Andrea hadde ikke lyst til å brette ut hele historien sin til disse fremmede menneskene. «Unnskyld, jeg … Jeg er litt sliten.»

Det ble stille i bilen. Hver gang de kjørte over en dump eller litt brått gjennom en sving, stønnet hun av smerte. Den andre passasjeren våknet til live.

«Jeg liker ikke menn som banker opp kvinnfolk.» Stemmen var høy og ujevn. Han var tydelig beruset.

«Det er ingen som har slått meg.»

«Bare fortell hvem det er, så skal jeg …»

«Her er det.» Hun ignorerte helten i baksetet og pekte til sjåføren. Han svingte inn foran huset hvor hun bodde og stoppet bilen.

«Vil du låne telefonen min? Ringe politiet eller en lege eller noe?»

«Det går bra. Nå er jeg jo hjemme.»

Hun åpnet døren og forsøkte å reise seg, men den brå bevegelsen fikk henne til å stønne av smerte.

«Karina, hjelp henne.»

Forsiktig og møysommelig satte hun føttene ned på bakken, en for en. Karina kom ut av bilen og støttet henne. Hun reiste seg sakte. Huset lå der, mørkt og stille. Hun tenkte på hva som ventet henne der inne. Hun ville løpe inn, men kroppen nektet.

«Man får ikke så vondt av å falle,» sa jenta.

«Hvis man faller ned fra et tak, så. Men nå klarer jeg meg selv. Tusen takk skal dere ha.»

Så fort de verkende beina var i stand til å bære henne, vaklet hun mot inngangsdøren.

«Bare si fra, så skal jeg ta ham,» gaulet det fra baksetet.

Hun orket ikke svare. Registrerte bare at jenta som het Karina, satte seg inn i forsetet og lukket døren. Sjåføren ruset med motoren og svingte ut på veien. Så fort hun klarte, stavret hun seg fram til ytterdøren, fisket nøkkelen opp fra lommen og satte den i låsen. Trappen opp til andre etasje hadde aldri før virket så lang. Der oppe var sønnen hennes. Der ventet han på henne. Smerten i venstre hånd var konstant. Med den høyre holdt hun seg fast i rekkverket og trakk seg opp trinn for trinn.

2

Hun registrerte at skoene og jakken til Karianne manglet. Der røk håpet om at hun hadde blitt hos Sander.

Hun løp inn på soverommet hun delte med sønnen sin. Det var mørkt der inne, hun snublet i en stol og måtte ta seg for med den vonde armen. Rødglødende smerte skjøt opp fra albuen og lammet henne et øyeblikk.

Men Sander? Hun kunne ikke se ham i sengen. Hun kom seg på beina igjen. Var han ikke der? Hadde han kommet seg ut? Kunne han ha klatret ut av sprinkelsengen? Nei, han kunne ikke ha klart det. Hun famlet seg fram til en lampe og skrudde på lyset.

Der var han. En liten bylt under en diger dyne. Og den lille nesetippen hans stakk fram. Det så ut til at han sov, men idet hun nådde helt bort til sengen, åpnet han øynene. Til ham å være, hadde han sovet uvanlig lett. Tårene presset på i øynene hennes.

Han kravlet seg opp på knærne og strakte hendene ut mot henne.

«Sander,» sa hun bare. «Lille gutten min.»

Øynene hans var røde og hovne. Han måtte ha grått og grått. Hun ville løfte ham opp, men den venstre hånden var fullstendig ubrukelig. Hva skulle hun gjøre? Klatre opp i sengen til ham? Den var for liten. Og den kunne knekke sammen under vekten hennes. Hun måtte få ham opp derfra på et vis. Sander forsto ikke hvorfor hun ikke løftet ham opp. De små hendene hans kløp seg fast i klærne hennes, ville ikke slippe.

«Mamma har litt vondt, skjønner du.»

Tårene strømmet nedover kinnene hennes, og fikk det til å svi da de nådde såret i ansiktet. Hun hjalp ham med å reise seg i sengen. Smerten i siden var nesten verre enn smerten i armen. Hun bet tennene sammen, og med en kraftanstrengelse løftet hun ham opp mot kroppen sin med høyre hånd. Så haltet hun tvers over rommet og satte ham fra seg på sin egen seng. Han klamret seg inntil henne som om han aldri ville slippe. Var det noe sønnen hennes absolutt ikke trengte, så var det å bli forlatt av henne. Han hadde vært engstelig nok hittil i livet. Nå gjaldt det å få ham til å føle seg trygg.

Så tørst han måtte være. Og sulten. Hun la seg tilbake på sengen og trakk opp genseren. Klarte ikke å holde ham opp mot brystet, så hun la seg på siden og lot ham finne brystet selv. Han klamret seg til henne. Sugde seg fast. Den lille kroppen hans ristet av støtvise, små hikst.

Hun kjente at bleien hans var tung, og han luktet.

«Stakkars lille gutten min,» hvisket hun inn i øret hans. «Jeg er så lei meg, Sander, herregud, jeg er så lei meg.» Hun strøk ham over håret og klemte ham inntil seg.

Sander var våt tvers igjennom. Hun måtte skifte på ham. Hun forsøkte å reise seg opp, med ham på den ene gode armen, men Sander ville ikke godta at hun flyttet på seg.

«Vennen min, mamma skal bare hente en bleie til deg.»

Hun klarte så vidt å bære ham bort til teppet foran døren, som sto på gløtt og slapp inn litt lys. Der kunne han følge henne med øynene mens hun gikk ut i stuen. Hun la ham ned og strøk ham over kinnet. Han lå taus og så på henne. Hun gikk baklengs bort til stellebordet for å hente våtservietter og en bleie. To store øyne. Ikke en lyd. Men øynene ble roligere da hun snudde og kom tilbake.

Hun begynte på stellet. Det var kronglete å skifte på ham med bare en hånd. Han var så urolig og ville bare være tettest mulig inntil henne.

Etterpå la de seg på sengen. Hun ble liggende stille med Sander inntil brystet, mens det gradvis ble lyst utenfor vinduet. Når ville Karianne komme hjem? Hun trengte hjelp, det gjorde hun virkelig.

Sander ble omsider forsynt, og la seg tilbake på fanget hennes. Men hun måtte opp. Hun måtte reise seg. Måtte vaske av seg alt blodet. Hun var tørst og sulten, hun også. Og hun måtte tisse. Men så snart hun beveget seg, vred han seg urolig i armene hennes. De små hendene klamret seg fast til henne. Så mye han hadde gått gjennom, sønnen hennes. Han hadde ennå ikke fylt et år, men hadde allerede opplevd altfor mye vondt. Hun lurte på hvordan dette første leveåret ville prege ham i årene som kom? Hun la seg ned på puten igjen og holdt rundt ham. Hun var så sliten, så sliten.

Da banket det på døren.

Hun reiste seg brått. «Karianne?»

«Det er meg. Rose. Kan jeg komme inn?»

Det lignet ikke Rose å komme opp til dem. Hun trodde ikke det hadde skjedd siden hun flyttet inn. Og var ikke hun og besøkte barnebarna?

«Et øyeblikk.» Hun kikket på klokken. Den var snart sju. Noe måtte være i veien. Rose banket på igjen.

«Andrea?»

«Et øyeblikk bare,» ropte hun, litt høyere denne gangen.

«Politiet er her. De vil snakke med deg.»

Politiet? Hun ble kald og varm om hverandre. Thorbjørn. Hadde han funnet henne? Kjevemusklene hennes strammet seg. Sakte, og med stort besvær, rullet hun seg forsiktig ut av senga for ikke å vekke Sander. Beina kjentes myke, som gummi. De ville ikke bære henne. Hun begynte å skjelve ukontrollert. Hva skulle hun gjøre? Det fantes ingen fluktmuligheter her. Ingen utvei. Og hun var skadet. Hun ble nødt til å møte ham. Hun hadde ikke noe valg.

Hun reiste seg og så på Sander. Hun måtte be Rose være hos ham mens hun gikk ned.

«Rose, bare kom inn,» sa hun til slutt.

Døren åpnet seg, og Rose kom inn. Andrea gikk henne i møte, men hun klarte ikke å skjule at hun haltet.

«Herren fri og bevare meg! Hva er det som har skjedd med deg?»

Så fort de gamle beina kunne bære henne, løp hun over gulvet mot Andrea.

«Men, barnet mitt, hvordan er det du ser ut? Det er jo blod overalt. Og politiet? Hva gjør de her? Hva i himmelens navn er det som skjer?»

«Rose, det er ikke så ille som det ser ut. Kan du se etter Sander mens jeg snakker med dem?»

«Det er to politikonstabler her, Andrea. Hvem er det som har gjort dette mot deg?»

To politimenn? Kanskje var det ikke Thorbjørn likevel? Det ville være rart om han dukket opp nå, midt på natten. Og sammen med en kollega? Det liknet ikke ham. Men hva ville politiet med henne da? Rose ventet ikke på svar.

«Hvor er Karianne?» spurte hun urolig. Andrea skulle ønske hun visste, at hun kunne si noe som kunne roe ned den gamle damen.

«Ute,» svarte hun. «Ser du etter Sander litt?»

«Vent litt, bare.»

Rose forsvant fort ut gjennom døren. Øyeblikket etter kom hun tilbake med en klut i hånden.

«Her,» sa hun og ga kluten til Andrea. «Jeg skal være sammen med Sander. Men tørk av deg i ansiktet før du går ut til politiet. Du ser ikke ut, barn.»

Andrea ble varm i hjertet av omtanken til den gamle. Hun begynte å tørke av seg blodet mens hun haltet mot døren.

«Men du klarer jo nesten ikke å gå. La meg hjelpe deg.» Rose forsøkte å støtte henne.

«Nei, det går bra. Bare se etter Sander, du. Vær hos ham, og hvis han våkner, stryk ham over håret. Jeg klarer meg.»

Det ringte hissig på døren nede. De begynte å bli utålmodige. Lyden gjorde henne kvalm. Likevel tok hun seg tid til å gå innom badet for å se seg selv i speilet. Det var så vidt hun klarte å undertrykke et skrik. Ikke rart alle ble forferdet når de så henne. Det var blod overalt. Hele ansiktet hennes var dekket av det. Det venstre kinnet så ut som en kjøttkake. Hun hadde et stort skrubbsår som nådde fra øret og nesten helt bort til nesen. Kinnet hadde hovnet opp, og det så ut til at hun kom til å få en solid blåveis. Forsiktig tørket hun seg med den fuktige kluten. Fikk bort det meste av blodet under nesen og i resten av ansiktet. Vannet brant og sved i sårene. Hun skyllet hendene. Da hun hadde fått bort det verste, forlot hun badet og gikk ut i trappeoppgangen.

En grov mannsstemme nådde opp til henne nedenfra. «Vi kommer inn,» ropte han.

Andrea haltet nedover trappen. Stemmen tilhørte en mann, men det var ikke Thorbjørn. Likevel, Rose hadde sagt at det var to politimenn der.

«Jeg kommer nå,» ropte hun. Det var ingen vei tilbake. Hun stavret seg ned og lukket opp inngangsdøren. En svær mann kikket ned på henne.

«Men, jøss, eh …»

Han så overrasket ut. Til og med politiet hadde knapt nok sett noe verre enn henne.

«Dette ser virkelig ikke bra ut. Kan vi komme opp litt?»

Hun nølte. Men hvilken forskjell gjorde det, egentlig? De var allerede der. Bak den første betjenten fulgte en ung dame i uniform. Og ingen Thorbjørn. Hun slapp ut et lite hikst av lettelse, nikket og slapp dem inn.

Politidamen gikk først opp trappen, mens mannen gikk ved siden av Andrea for å støtte henne.

«Jeg klarer meg fint.»

«Vi fikk en telefon fra noen ungdommer som hadde kjørt deg hjem. De sa du var stygt forslått.»

Hun bannet inne i seg. Selvsagt hadde de ringt politiet.

«Men jeg fortalte dem jo at …»

«De trodde ikke på historien din. Og for å være ærlig, så forstår jeg dem godt.»

Hun nikket, hun ville vel ikke ha trodd på historien, hun heller. Hun støttet seg til gelenderet og skyndte seg etter politidamen som nesten var kommet opp til døren hennes.

«Beklager, vi må være litt stille. Sønnen min sover.»

Andrea åpnet døren og slapp dem inn.

«Vær så god og sitt,» sa hun, og pekte mot et par stoler. Betjentene takket og satte seg. Nå gjaldt det å forhindre at hendelsen ikke ble en sak. Navnet hennes måtte ikke havne i et register. Det største problemet i så måte var Sander, som hadde vært alene. Så lenge det ikke slapp ut, var historien hennes grei. Men hun visste ikke hvor mye hjelperne hennes hadde fortalt. Eller Rose. Hadde hun snakket med dem før hun kom inn til henne?

«Unnskyld, jeg må bare se til Sander, sønnen min.»

Politifolkene godtok det med et nikk. Hun forsøkte å ikke vakle mens hun gikk mot soveromsdøren og inn til Sander og Rose.

Sander sov fremdeles. Andrea satte seg på en krakk som sto ved siden av sengen hans.

«Snakket du med politiet da du gikk for å åpne?» spurte hun Rose.

«Nei. Vel, jo, jeg sa at jeg hørte at du kom hjem.»

Hun nikket. «Du sa ingenting mer enn det?»

«Bare at jeg skulle banke på døren din.»

«Fint, takk skal du ha.»

«Jeg har ikke gjort noe galt?»

«Nei da, alt er i orden.»

«Men hvis du er redd for at de vil rapportere inn saken til, eh … til barnevernet. Kan du ikke fortelle dem at jeg satt barnevakt?»

Andrea så på den gamle damen som sikkert aldri hadde fått politiet på besøk før. Nå hadde hun en leieboer som kom hjem midt på natten, blodig og forslått. Som forlot barnet sitt alene hjemme, og som oppførte seg slik at politiet banket på døren. Likevel spurte hun bare om hun hadde gjort noe galt. Hun tilbød seg til og med å bli trukket inn i saken. Andrea tok den gode, skrukkete hånden hennes. Huden hennes føltes overraskende glatt, og hånden var varm.

«Tusen takk.» Hun ga Rose en klem. «Men det skal du slippe, jeg forteller dem sannheten.»

Rose så beveget ut, munnen hennes krøllet seg, som om hun måtte holde noe tilbake. «Bare gå inn til dem, du.»

«Ja.»

Andrea gikk inn i stuen igjen. Hun følte seg sterkere. Foten gjorde ikke like vondt lenger, og hun enset ikke at armen verket. Nå gjaldt det å virke sterk og stødig.

«Fortell oss hva det er som har skjedd med deg,» sa den kvinnelige betjenten. Hun så utålmodig ut.

Andrea nølte. Hun hadde sagt at hun skulle fortelle sannheten, og det aktet hun å gjøre.

Hun satte seg ned i stolen overfor dem.

«Jeg falt ned fra et tak …»

Politifolkene så på hverandre. Hun fortalte dem hele historien om hvordan hun hadde blitt innestengt på teateret, at hun hadde lett etter en utgang og hadde klatret opp på loftet. Der hadde hun funnet et vindu og tatt seg ut på taket. Taksteinene hadde gitt etter og hun hadde falt i snøen.

«Dersom dere ikke tror meg, er det bare å ta en tur på baksiden av Herregårdsteateret. Dere finner blodspor etter meg der. Og et åpent vindu på taket, knust takstein og en ødelagt takrenne. Ingenting kriminelt har skjedd, jeg har bare hatt uflaks.»

«Men hvorfor ventet du ikke til noen fant deg? Du kunne blitt drept.» Den kvinnelige betjenten stirret vantro på henne.

«Jeg måtte hjem. Barnevakten måtte på jobb.»

Kvinnen hevet øyenbrynene, men sa ingenting. Hun så bort på kollegaen.

«På jobb? Når kom du hjem?»

«Det fortalte vel de som ringte dere?»

«Men var barnet ditt alene hjemme da?»

«Ja.»

«Og du kunne ikke ha ringt noen som kunne passe ham i stedet?» spurte kvinnen.

«Jeg hamret på dørene i flere timer, men ingen hørte meg. Se på hendene mine!» Hun viste dem de hovne nevene sine. Det var fremdeles blod på knokene på høyre hånd. «Tror dere jeg ville ha klatret ut på taket og risikert livet hvis jeg ikke måtte?»

Med en gang hun sa det, angret hun. På den ene siden forklarte det hvorfor hun hadde falt og slått seg, på den andre siden understreket det hvilken fare hun hadde satt barnet sitt i.

Hun så på politibetjentene foran seg. Ansiktene deres røpet ingenting. Inne i seg sendte hun en bønn til den som måtte høre. Politiet måtte ikke lage en barnevernssak av dette.

Det føltes som en liten evighet før politikvinnen sa noe.

«Jeg tror vi må få deg på sykehus. Du trenger å bli sjekket.»

«Ja. Hvordan er det med den armen din, klarer du å bevege den?» spurte mannen.

Hun kjente lettelsen spre seg fra dypt nede i magen, til brystet og til hjertet. Den spredte seg som en varm glød gjennom hele henne og fikk henne til å smile. De hadde godtatt historien hennes.

«Det går bra,» sa hun. «Jeg kommer meg til sykehuset selv.»

Den mannlige politibetjenten reiste seg. «Ja vel. Det ser ikke ut til at vi har mer her å gjøre. Skal vi komme oss av gårde?»

«Er du sikker på at vi ikke skal kjøre deg?» spurte kvinnen.

Andrea presset fram et smil. «Helt sikker. Det er ikke så ille som det ser ut til.»

Politikvinnen godtok det, og reiste seg, hun også. Andrea fulgte dem til døren, og pustet lettet idet hun lukket igjen etter dem. Da hun snudde seg, sto Rose i døråpningen inn til soverommet.

«Falt du ned fra et tak?»

«Ja.»

«Ingen har vært slemme mot deg?»

«Nei, alt sammen var min egen skyld.»

«I går kveld, Andrea, etter at jeg kom tilbake fra besøket hos barnebarna mine, så fikk jeg ikke sove. Jeg lå og tenkte på dem til klokken ble nesten ett. De bor i et lite hus med en koselig, liten hage rundt, og mammaen og pappaen deres er forferdelig glade i dem. Men selv ikke barnebarna mine er helt trygge. Det lå jeg og tenkte, og jeg forsto at det må jeg bare godta.»

«Vi er vel ikke helt trygge, noen av oss.»

«Vi kan alle trenge hjelp en gang iblant. Og jeg vil du skal vite at det bare er å spørre.»

«Det skal jeg huske.»

Rose nikket og gikk uten å stille flere spørsmål. Andrea så takknemlig etter henne, men Rose snudde seg ikke. Hun lukket bare døren stille igjen bak seg.

Tiden gikk uten at Karianne dukket opp. Andrea gruet seg til å møte henne. Selvfølgelig hadde Karianne trodd at hun bare var noen minutter, eller et lite kvarter unna, da hun gikk fra Sander for å rekke jobben. Hun måtte rekke jobben fordi hun skulle på vakt sammen med sjefen, hadde hun sagt. Karianne hadde sittet barnevakt for Sander hele dagen, og nå var det Andreas tur til å ofre tid fra sin jobb, slik at Karianne ikke ble sparket fra sin egen. Hun forsto alt det, men følelsen av at noe var ødelagt mellom dem var der likevel.

Sander hadde i hvert fall fått i seg ordentlig med mat nå, og han så riktig så tilfreds ut. Idet hun åpnet en liten boks med fruktmos som han skulle få til dessert, hørte hun noen komme opp trappen. Det måtte være Karianne. En vond stemme inni henne sa at alt var hennes skyld. Hadde hun bare ventet, så ville hun ha skjønt at noe var galt. Men hun kunne ikke klandre Karianne. Sander var hennes ansvar. Det som hadde skjedd, hadde skjedd. Hva hun enn sa eller gjorde, så ville det ikke forandre noen ting.

Døren gikk opp og Karianne kom inn.

«Hei,» sa hun. «Herregud, så sliten jeg er.»

Så fikk hun sett nøyere på Andrea. Munnen hennes åpnet seg og øynene ble store og runde.

«Hva er det som har skjedd?»

«Jeg ble innestengt på loftet på teateret. Så klatret jeg ut gjennom et vindu og falt ned.»

Karianne løp bort til henne. «Hva er det du sier? Innestengt? Når kom du hjem?»

«I dag, tidlig på morgenen.»

«Hva? Men …?»

Karianne så sjokkert på henne. Hun lot blikket gli fra Sander til Andrea og tilbake til Sander igjen. «Har han vært alene i natt,» hvisket hun. Det var ikke et spørsmål, så Andrea lot være å svare. Øynene til Karianne begynte å glitre. Det virket som om hun hadde vanskelig for å snakke.

«Det er min skyld, Andrea. Jeg gikk fra ham. Jeg skulle ikke ha gått.» Hun satte seg ned på kne og la hånden på ryggen til Sander. Han reagerte ikke på berøringen, han var bare opptatt av å grise med fruktmosen.

«Nei da, hvis jeg bare hadde fått tak i vaktmesteren, så hadde jeg ikke blitt låst inne,» svarte hun. Selv om stemmen inni henne fortsatte å klandre Karianne, så var det hun som var moren til Sander. Det var hun som hadde sviktet, som hadde prioritert jobben sin foran sin egen sønn.

Karianne så på henne. «Unnskyld,» sa hun og tok Andrea trøstende i armen. Hun ynket seg av smerte, og Karianne så skremt på henne.

«Jeg tror jeg har brukket armen,» sa hun.

Karianne tørket bort tårene som hadde begynt å renne nedover de myke kinnene hennes. «Men har du ikke vært hos legen?»

«Det går bra. Og jeg må jo være her hos Sander.»

«Herregud, Andrea. Jeg skulle aldri ha dratt.»

Nei det skulle du ikke, sa stemmen inni henne. «Det spiller ingen rolle,» sa hun. «Det er ikke noe vi kan gjøre med det. Det har allerede skjedd.»

Det så ut til at ordene gjorde Kariannes tanker klarere. «Nå ringer jeg etter en drosje, så reiser du til legevakta. Jeg blir her hos Sander.»

«Jeg vil ikke dra fra ham nå.»

«Andrea, du har brukket armen!» Karianne ventet ikke på et svar, men grep etter vesken for å fiske opp mobilen sin.

Karianne hadde naturligvis helt rett, men det var en ting til. Hvis hun dro til legevakta, måtte de ha fødsels- og personnummeret hennes. Da kom opplysningene om henne i et register som Thorbjørn hadde tilgang til. Det kunne hun ikke risikere.

Karianne slo nummeret. Andrea tenkte seg om mens Karianne ventet på svar i den andre enden. Til slutt reiste Andrea seg og tok telefonen fra henne.

«Jeg vet hva jeg skal gjøre,» sa hun.