Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

5

Teppefall

Kampen begynner

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

5

Teppefall

Kampen begynner

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

Thorbjørn hadde funnet henne. Rollen hun skulle spille, scenen hun var med i, og publikum – alt var feid ut av bevisstheten hennes i løpet av sekunder. Det eneste hun så, var øynene hans, smilet hans. Hjertet dundret i brystet, pumpet blodet ut i kroppen i rasende fart. Hendene hennes, føttene, hele kroppen hennes kjentes stiv og umedgjørlig. Hvis hun ikke hadde sittet, ville hun ha falt sammen. Alt hun hadde bygget opp for dem i Tromsø, hele tilværelsen deres, hennes og Sanders liv, var truet. Og Sander, hvor var Sander? Thorbjørn måtte ikke få tak i sønnen hennes. Hun skulle til å reise seg, men ble avbrutt av at noen nappet i ermet hennes.

«Men, sa han ikke noe mer?»

Hun hevet hodet, så inn i øynene til Mina. Mina i kostyme. Mina i lyset fra scenen. Det demret for henne at hun hadde noe hun skulle ha gjort. At hun skulle si noe. Hun lukket øynene et øyeblikk, forsøkte å hente seg inn. Hun var på scenen. På scenen på Herregårdsteateret. I sin første rolle siden Sander kom til verden. Premieren på ’Anne Frank’. Og hun hadde ikke sagt hele replikken sin.

Men det skrek inne i henne. Thorbjørn. Han var her. I samme rom som henne. Bare noen meter fra henne. Akkurat nå. Han så på henne. Hun satt der, midt i lyset, og de svarte øynene hvilte på kroppen hennes. Ansiktet hennes.

Mina kremtet igjen. Hva hadde hun spurt om? Sa han ikke noe mer? Det var det. Han. Hun klarte ikke engang å komme på hvem han var. Han som skulle ha sagt noe mer. Det var borte. Hun åpnet øynene igjen. Mina så utålmodig på henne. Hun rynket brynene, forsøkte å konsentrere seg. Stirret inn i øynene til skuespilleren, lette etter svarene der. Men det eneste hun fant, var raseri. Gjennom den liksom interesserte ungpikemasken kunne hun se at Mina var forbannet. Og hun kunne ikke klandre henne for det. Like fullt dro hun hånden gjennom håret, nappet et av postkortene ned av veggen og kikket på det. Bet litt på en negl. Til slutt satte hun øynene i Andrea igjen.

«Sa han ikke noe før han gikk?»

Plutselig falt alt på plass igjen. Wilma. Hun var Wilma. Venninnen til Anne Frank. Og hun måtte fortelle Anne hva Hello hadde sagt. Sånn var det. Salen var musestille. Ikke et host, ikke et kremt brøt stillheten. Hun var sikker på at hun kunne høre åndedragene deres. Hun trakk pusten.

«Før han gikk sa han ’Anne, så klart, men ikke si det til noen’».

Lettelsen over endelig å ha fått det ut, ble brått avbrutt. En lyd fra salen. To hender som klappet, igjen og igjen. Skarpe smell som skar gjennom den tørre luften. Som uten problemer fant veien fram til målet sitt, inn i øregangene hennes. Én person som klappet, helt alene i mørket. Et par store hender på første rad som fortalte henne at hun slett ikke var Wilma. Hun var Andrea Verner. Ingen andre. Og han hadde funnet henne.

Heldigvis var scenen over. Hun hadde sagt det hun skulle. Hun snudde seg ikke mot publikum igjen. Gikk ut med følelsen av å være fanget i et nett. Hun kunne prøve å rømme, komme seg videre, men jo mer hun sprellet, jo mer ble hun sittende fast.

Noen minutter etter sto hun bak scenen og skalv ukontrollert. August Grip kom bort til henne. Han var alvorlig.

«Hva skjedde, Andrea? Fikk du jernteppe?»

Hun svarte ikke. Det betydde ikke noe. Hun måtte hjem.

«Føler du deg ikke bra?»

Hun ristet på hodet. Snudde seg og stormet på dør. Hun måtte til Sander. Det var ikke tid til forklaringer. Han kunne allerede være på vei ut av salen, på vei hjem til dem. Hun hadde ikke tid til å skifte fra kostyme til sine egne klær. Hun rev opp bakdøren til teateret og løp ut på gaten.

Mobiltelefonen hennes lå nede i garderoben, kom hun på. Dumt. Hun burde ha ringt Karianne. Fortalt henne at hun ikke måtte åpne døren. Ikke for noen. Gang på gang kikket hun seg over skulderen. Ingen mørk Audi var å se. Ingen Thorbjørn. Men det betydde ikke noe, han var nok på vei. Sander. Sander. Sander. Svetten rant nedover pannen hennes da hun endelig nådde fram til huset deres. Hun låste opp ytterdøren og løp opp trappen. Tåke foran øynene. Smak av metall i munnen.

Karianne så forferdet opp på henne da hun kom inn.

«Men … Hva gjør du her? Er du ferdig allerede?»

Hun bare stormet bort til Sander. Trakk ham inntil seg, strøk ham over håret.

«Mamma er her,» sa hun. Som om han var den som trengte trøst. «Mamma skal aldri gå fra deg.»

«Hvorfor har du kostymet på deg?»

Karianne lot ikke til å bry seg om at hun ikke svarte, fortsatte bare å bombardere henne med spørsmål.

«Hvordan var det? Gikk det bra?»

«Ikke så veldig, men vi snakker om det senere.»

Karianne nikket, men fulgte henne bekymret med øynene.

Hun gikk inn på rommet med Sander på armen. Lukket døren bak seg. Satte seg ned på sengen. Endelig kom gråten. Tunge, vonde hikst som hugg gjennom kroppen hennes.

Sander var urolig. Sprellet og vred seg. Skjønte ikke hva mammaen hans holdt på med. Hun kjente at hun holdt ham litt for hardt, og løsnet grepet. Forsøkte å dempe hulkene, men det var umulig. Hva skulle hun gjøre? Hvor skulle de gjøre av seg? En svak banking på døren fikk henne til å se opp. Thorbjørn.

Det var Karianne som stakk hodet inn gjennom døren.

«Hva er det som foregår?»

Hun klarte ikke å si noe, gjorde bare en avvergende håndbevegelse. Gå, tenkte hun. Men venninnen hadde ikke tenkt å gi seg så lett. Hun kom innenfor og lukket døren bak seg. Satte seg på sengen ved siden av henne, la håndflaten på ryggen hennes.

«Vil du ikke fortelle meg hva som skjer?»

Hun ristet på hodet igjen. Ville ikke snakke om det nå. Klarte ikke. Bare å tenke på det som skjedde med livet hennes, med livet til Sander, var for vanskelig. Ryggen hennes ristet. Det gjorde vondt i brystet. Karianne lot hånden gli opp til skulderen hennes, klemte den lett.

«Andrea. Du kan ikke bare sitte her og gråte. Du må fortelle meg hva det er. Gikk det ikke bra i teateret?»

Nei. Det hadde ikke gått bra. Hun hadde kanskje ødelagt hele stykket. Og så stukket av. Hva måtte de ikke tro om henne? Men det betydde ingenting. Sanders og hennes liv var uansett ødelagt. Han hadde funnet dem. Alt var over.

Hun så på klokken. Stykket var ikke halvspilt ennå. Når skuespillerne gikk ut på scenen for å ta imot applaus, ville hun ikke være der. De ville se etter henne, og stille spørsmål. Og Thorbjørn, han hadde antagelig ikke løpt ut etter henne i det hele tatt. Han satt sikkert i salen fremdeles og nøt at han hadde full kontroll på henne. Hva ville han gjøre nå? Ville han komme hjem til dem etter forestillingen? Hva skulle hun si til Karianne? Skulle hun nekte henne å åpne dersom noen ringte på? Akkurat nå klarte hun ikke å si noe som helst. Hun hadde gitt opp å holde den sprellende sønnen sin, og sluppet ham ned på gulvet. Nå satt han der og så på henne med det mørke blikket sitt. Det lignet blikket hun nettopp hadde sett nede i salen på Herregårdsteateret, bare at det var bebreidende og spørrende, ikke hatefullt.

Blikket til Thorbjørn. Hun snudde seg bort. Klarte ikke å se på Sander. Klarte ikke å høre på Karianne, som stadig stilte flere spørsmål. Hun bare fortsatte å riste på hodet. Hun husket ordene til Bjarte, barnepsykologen, som om han sto i rommet og snakket til henne her og nå. Det aller viktigste for Sander er at han føler seg trygg i alle situasjoner. At det ikke skjer for mye rundt ham, og at det ikke er for store forandringer i livet hans.

Uro og forandringer var det eneste hun hadde gitt ham helt siden han ble født. Og nå hadde alt vært forgjeves. Hun trakk pusten inn gjennom nesen, svelget og kremtet. Så opp på venninnen.

«Kan du være med bort?»

«Hvor? Til teateret?»

Hun nikket.

«Men hva med Sander?»

«Han også.»

«Det kan jeg godt. Men … hvorfor?»

«Vær så snill?»

«På én betingelse: at du forteller meg hva som skjer etterpå.»

Noen minutter senere ble de hentet av en drosje som kjørte dem til Herregårdsteateret. Da de stoppet foran den store bygningen, ble Sander urolig. Hun tenkte på da hun hadde forsøkt å ta ham med seg på intervjuet. Nå oppførte han seg på samme måte. Han ville ikke inn der. Hun tok et fastere grep rundt ham, og mumlet beroligende ord til ham.

«Mamma er her, vennen. Mamma og Karianne passer på deg, vet du. Du trenger ikke å være redd.»

Men det var feil. Hvis det noen gang fantes en grunn til å være redd, var det nå. Det mennesket de fryktet mest i verden, både hun og sønnen hennes, var der. Hadde lett dem opp. Kommet for å … Ja, hva ville han gjøre? Uten å anstrenge seg i det hele tatt hadde han ødelagt et av de viktigste og fineste øyeblikkene hun hadde hatt siden hun kom til Tromsø. Det var ikke et tilfeldig valgt sted han hadde dukket opp på. Han visste hvor viktig teater var for henne. Det var derfor han hadde valgt å gi seg til kjenne akkurat nå. Så hva ble det neste? Det eneste som betydde mer for henne enn teater, var Sander. Det visste han også. Det var derfor hun var så redd. Det var derfor hun nå kom inn hovedinngangen til Herregårdsteateret med Sander på armen, og med en andpusten og spørrende Karianne hakk i hæl.

De gikk inn forbi en måpende frøken Hansen, og ned kjellertrappen til vaktmesterkontoret. Hun lukket igjen døren, og instruerte Karianne om ikke å åpne døren for noen. De som hadde noe der å gjøre, hadde nøkkel. Der var Sander trygg til hun var ferdig. Karianne skjønte mindre og mindre. Men hun godtok det. Nikket svakt. Selv løp Andrea opp trappene, inn bak scenen og rett i armene på Alexander. For en gangs skyld smilte han ikke.

«Der er du jo. Vi har lett etter deg overalt.»

Han så oppriktig bekymret ut.

«Vi er ferdige om et øyeblikk. Kom.»

Hun nikket og fulgte etter Alexander til området rett bak scenen. Forberedte seg som best hun kunne på å se Thorbjørn i øynene igjen. Enn så lenge var Sander trygg. Det var det viktigste. Alt annet kom i annen rekke.

Fra scenen hørte de noen av de siste nedtegnelsene til Anne Frank. Anne. Som var glad og opprømt etter at nyhetene om et attentatforsøk på Der Führer hadde nådd skjulestedet deres.

Forstår du noe, eller går det over stokk og stein i dag? Jeg kan ikke noe for det. Jeg er altfor glad til å være logisk når det er en mulighet for at jeg kan sitte på skolebenken igjen i oktober.

Deretter arrestasjonsscenen. Ropene. Volden. Sinnet. Det fikk henne til å knipe sammen øynene. Hun lente seg mot veggen. Det presset på i halsen hennes, som om hun skulle til å kaste opp. Hun svelget. Igjen og igjen. Pust, Andrea, tenkte hun. Pust. Stykket var slutt. Det var bare den korte epilogen til Annes far igjen, den eneste som overlevde krigen.

Sverre entret scenen i rollen som Otto Frank, den sørgende faren.

«Anne og Margot ligger sannsynligvis i massegravene i Bergen-Belsen, etter å ha omkommet under en voldsom tyfusepidemi i 1945. Margot døde først, og Anne fulgte sin søster bare noen dager etter.»

Musikken startet igjen, og fadet langsomt ut mens lysene sakte ble dempet over Otto Frank, som lukket sin datters dagbok.

Applausen braket løs. Skuespillerne smilte nervøst og lettet til hverandre. Alexander tok hånden hennes og trakk henne med seg inn i rekken.

Mina, som sikkert hadde vært en strålende Anne Frank, som hadde forsøkt å redde henne da alt raknet, gikk fram mot publikum. Hun neide dypt til stormende applaus fra salen. Mina vinket fram de andre skuespillerne, og på rekke og rad kom de inn i det blendende lyset.

Andrea skulle ha stått der med et stort smil om munnen. Hun skulle ha vært lykkelig sammen med de andre over en vel overstått forestilling, men det føltes som om all kraft hadde forlatt kroppen hennes. Hun var kvalm. Svimmel. En eneste liten replikk hadde hun hatt. Og hun hadde klart å ødelegge den. Hun var varm og kald på en gang. Sinne, skuffelse og redsel rev og slet i henne. Og noe annet. Noe større, mektigere. Mer utmattende. Hat. Hun hatet Thorbjørn. Like sterkt som hun en gang hadde elsket ham. Eller sterkere. Det var umulig å si, følelsene var for motstridende. Der kjærligheten hadde gitt henne energi og pågangsmot, var det som om hatet tappet henne. Dro all livskraften ut av henne og etterlot henne som et tomt skall. Alt hadde han ødelagt. Først hadde han tatt fra henne utdannelsen og muligheten til å jobbe med det hun elsket. Han hadde tatt stemmen til sønnen hennes. Gjort Sander til et ensomt, merket barn. Nå hadde han ødelagt premieren hennes, og kanskje tatt fra henne den eneste muligheten hun noen gang ville få til å stå på scenen på Herregårdsteateret.

Hun lurte på om han fortsatt satt på plassen sin. Men hun bet tennene sammen. Bestemte seg for ikke å møte blikket hans igjen. Lyset traff henne i ansiktet. Hun sto helt på enden av rekken, ved siden av Alexander, som holdt hånden hennes i et fast grep. Akkurat nå kjentes det betryggende at han holdt henne. Det føltes som om hun kunne falle om hvert øyeblikk, som om denne hånden hun holdt i, var det eneste faste punktet i tilværelsen hennes.

Hun kunne ikke hjelpe for det. Øynene hennes søkte etter ham. Hun visste omtrent hvor han satt. Ville kjenne igjen de brede skuldrene, den kraftige nakken. Og akkurat idet hun så ham, reiste han seg. Som den aller første blant publikum. Han sto der alene noen sekunder. Klappet hardt og bestemt. Blikket fast rettet mot henne. Før resten av publikum også begynte å reise seg. En etter en. Stående applaus. Etter Thorbjørns eksempel.