Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

6

Teppefall

Rettssaken

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

6

Teppefall

Rettssaken

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

Ventingen var det verste. Uvissheten. Den eneste personen hun fikk snakke med, var Hilde. Hun fikk ikke engang ringe til moren sin for å høre hvordan det gikk med Sander. Hun var arrestert. De hadde tatt både urinprøve og blodprøve av henne. De kom i det minste til å være rene.

Befant Thorbjørn seg i samme bygning som henne? Var han der nå? Kunne det hende at det bare var noen vegger som skilte dem? Noen få meter? Tanken fikk henne til å føle seg dårlig.

Det var ingenting hun kunne gjøre, ingenting hun kunne si for å forbedre situasjonen. Hun måtte bare vente, og la Hilde gjøre jobben sin. Den var brått blitt mye mer omfattende enn de hadde tenkt. Hvordan hadde han klart det? Hadde han selv vært inne i leiligheten hennes og plantet stoffet der? Hadde han på en eller annen måte benyttet seg av sitt bekjentskap med Karianne? Tanken på at han hadde brukt venninnen hennes, gjorde henne rasende. Var det virkelig ingen ende på ondskapen hans?

Hun visste ikke hvor lenge hun hadde vært i det lille rommet, hvor lenge hun hadde stirret på de nakne veggene. En time? Tre timer? Hun skvatt da hun hørte at noen tok i døren, men rettet seg opp for å ta imot hvem det nå måtte være som ville inn til henne.

Det var Hilde. Hun pustet lettet ut.

«Har du snakket med dem?»

Hilde nikket.

«Kommer de til å ta ham fra meg?»

«De kan ikke gjøre noe som helst så lenge du ikke har fått noen dom. Barnevernet kan gripe inn midlertidig, det er det eneste. De blir som regel kontaktet i slike saker.»

Barnevernet igjen. Møtet med dem hadde gått bra. Hun hadde trodd hun ville slippe å forholde seg til dem mer, men dette var en åpenbar grunn for dem til å ta Sander fra henne. Det var likevel ikke dette Hilde hadde tenkt å snakke om. Ikke nå. Hun satte seg ned på stolen foran Andrea.

«For at jeg best mulig skal kunne hjelpe deg, er det viktig at du svarer meg ærlig på noen spørsmål …»

Hilde skjøt haken fram, noe som fikk henne til å se enda mer bestemt ut enn vanlig.

«Bruker du narkotika?»

«Nei.» Andrea skjønte at advokaten hennes måtte stille disse spørsmålene, likevel føltes det som et overtramp. En fornærmelse. «Jeg sa det til deg, jeg vet ikke engang hvordan ecstasy ser ut.»

«Har du noen gang brukt stoff? Noen gang prøvd?»

«Nei. Aldri.»

«Hasj? Marihuana?»

«Nei, sier jeg jo. Ingenting.»

«Vet du noe om det stoffet de har funnet i leiligheten din?»

Hun ristet på hodet. «Jeg vet ingenting om det. Annet enn at det må være Thorbjørn som står bak dette.»

Hilde nikket. Strøk hånden gjennom håret sitt.

«Hva med den jenta du bor sammen med, hun som skal vitne?»

«Karianne?»

«Ja. Hva med henne? Kan hun være involvert i noe?»

Andrea ristet på hodet. «Absolutt ikke.»

«Så du mener at din eksmann, politietterforsker Thorbjørn Eliassen, rett og slett har plantet narkotika i leiligheten din?»

Når Hilde sa det sånn, kunne hun høre hvor fjernt det hørtes ut. Hvor usannsynlig. Men selv var hun ikke i tvil.

«Enten har han gjort det selv, eller så har han fått noen til å gjøre det for seg. Jeg vet ikke hvordan, men det er han som står bak. Det er jeg ett hundre prosent sikker på. Det finnes ingen andre, jeg har ingen andre fiender. Ingen som ville ha gjort noe sånt!»

Hun hadde lyst til å riste Hilde. Hun hadde lyst til å skrike til henne at hun skulle komme seg ut derfra og gjøre noe, ett eller annet, som ville forhindre dem i å ta Sander fra henne. Men hun visste det jo, at det var akkurat det Hilde holdt på med. Denne samtalen var en del av jobben. Hun trakk pusten dypt inn, forsøkte å samle seg så godt hun kunne.

«Hva sier politiet? De sa at jeg hadde vært under oppsikt en stund? Hvorfor det? Har de sagt noe som helst?»

Hilde nikket svakt. Hun tok noen papirer opp fra vesken sin, bladde litt i dem.

«De har fortalt meg litt. En større narkotikasak har vært under opprulling i Tromsø. Politiet har spanet og samlet informasjon i lang tid. Navnet ditt kom opp helt mot slutten av etterforskningen.»

«Hvordan?»

«Et tips. Anonymt.»

«Selvfølgelig.»

Hun ristet på hodet. Stirret ned i bordet foran seg.

«For meg høres det ikke ut som om de har noe som knytter deg til saken. Ja, bortsett fra stoffet, selvsagt. De har ingen som har sett deg, ingen i miljøet som kjenner deg, du har ingen historie knyttet til narkotika, og ikke noe rulleblad.»

Andrea ristet på hodet. «Det er bare så absurd. Jeg skjønner ikke at det er mulig. Jeg har aldri brutt loven. Kanskje gått over veien på rød mann et par ganger. Men det er alt.»

Inne i henne hersket et fullstendig kaos. Alt virket så fjernt, så usannsynlig. Hun så på advokaten sin. Hilde var den eneste som kunne hjelpe henne tilbake til den verdenen hun kjente.

«Hvordan blir det med rettssaken, da? Saken vår, altså?»

«Den vil gå som planlagt. Siden du ikke er dømt, har Thorbjørn og advokaten hans i teorien ikke mulighet til å bruke dette mot deg i barnefordelingssaken. Men det kommer de til å gjøre uansett. De kommer til å skvise det inn. Selv om de blir bedt om ikke å ta det med i sin vurdering, er dommerne mennesker, de også. Og en mamma som oppbevarer ecstasy på barnerommet er ingen god mamma, det sier seg selv.»

«På barnerommet?»

«Ja. Det ser ut til at ecstasyen var gjemt inne i madrassen til Sander.»

Hun visste ikke hva hun skulle si eller gjøre. Hun var helt forsvarsløs mot det som var i ferd med å skje.

«Men … hva om han hadde fått tak i det? Fått i seg pillene eller pulveret eller hva det nå er ecstasy lages som? Hva hadde skjedd da?»

«Nå er jeg ingen ekspert på narkotika, men det kunne nok gjort stor skade.»

Hun ville ikke tenke på det. Klarte ikke. Sønnen hennes, lille Sander. Nei. Det måtte ut av hodet hennes. Hodet hennes måtte være kaldt og klart. Like kaldt som Thorbjørns.

«Hvor lenge har de tenkt å holde meg her?»

«Hvis de skal holde deg her, må de benytte seg av varetektsfengsling. Og da skal det være av hensyn til etterforskningen, for å forhindre at bevis går til spille. Men stoffet har de jo allerede funnet.»

«Ja,» sa hun bare. «I min leilighet.» Hun klarte ikke å ta inn mer. For noen ord advokaten hennes brukte. Livet hennes handlet plutselig om varetekt, etterforskning, bevis.

«Har du tenkt gjennom hva du skal si? Du skal i avhør snart,» sa Hilde.

«Jeg har ikke noe å fortelle dem,» sa hun.

«Jo da. Du vet ikke, men du har dine teorier. Du tror Thorbjørn har gjort det, selv om du ikke vet hvordan. Si det. Si det akkurat som det er.»

En time senere kom en politimann og hentet henne. Hun visste ikke hva hun ventet seg. Kanskje skulle de inn i en celle, i et lite forhørsrom med mikrofoner og doble vinduer. Hun ante virkelig ikke. Scener fra filmer hun hadde sett, surret rundt i hodet hennes. Hun var en mistenkt.

Politimannen åpnet en dør og slapp henne inn. Døren gikk igjen bak henne.

Det som møtte henne, var hun ikke forberedt på. Hun sto inne på et helt vanlig kontor. Med gardiner. En blomst i vinduskarmen. Et dårlig maleri på veggen. To uniformerte politifolk var til stede, en dame og en mann, som satt bak et bord. Damen reiste seg og trakk fram en stol til henne, og hun satte seg. En båndopptaker sto på bordet. Mannen trykket på en knapp. Han messet rutinemessig inn i mikrofonen. Avhør av Andrea Verner. Den og den datoen. Sted. Navnet på de som var til stede.

«Hva er ditt fulle navn,» sa damen. Avhøret hadde begynt.

Hun sa navnet sitt. Oppga adressen sin. De spurte henne ut om venner og bekjente, og forsøkte så godt de kunne å knytte henne til narkotikamiljøet i Tromsø. Hun svarte at hun ikke ante hvem som holdt på med slikt. Hun kjente ingen som brukte stoff og hun hadde ikke peiling på hvor det ble solgt. Politiet nevnte et par nattklubber som hun kjente navnet på gjennom noen av skuespillerne, men hun hadde aldri satt sin fot innenfor der selv. Etter hvert så politifolkene frustrerte ut. Hun grep sjansen og spurte om hun kunne legge fram sin teori på hvordan stoffet kunne ha havnet i hennes leilighet. Det kunne hun, men de virket ikke spesielt interessert. Likevel fortalte hun om den forestående rettssaken, og om Thorbjørn som hun hadde rømt fra. Hun sa at det var han som måtte ha plantet stoffet. Han selv, eller noen måtte ha gjort det for ham. Hun kunne se på dem at de kjente Thorbjørn og at de ikke kjøpte forklaringen hennes, men de forsøkte å ikke vise det. Til slutt hadde de fått nok.

«Det er greit. Du kan gå,» sa politimannen.

«Gå?»

Politimannen foran henne så ut som om han kjedet seg. Han nikket og skrudde av opptakeren. Hun hadde sett ham før, det var hun sikker på. Kunne det ha vært på en av de få sammenkomstene hun hadde vært med Thorbjørn på? Den gangen hun fortsatt bodde i Ålesund?

«Hver fredag må du melde deg på dette kontoret.»

«Men jeg bor i Tromsø.»

«Det er greit,» sa politidamen. «Du kan melde deg på kontoret i Tromsø.»

Hun trakk fram et skjema fra en skuff og dyttet det mot henne.

«Fyll ut dette, så fakser jeg det til Tromsø, og alt skal være i orden. Løslatelse mot meldeplikt.»

De fulgte henne ut. Hun følte seg tom. Maktesløs. Men tanken på den lille gutten hennes fikk henne til å bite tennene sammen, heve hodet og se dem inn i øynene. Alle disse menneskene som så ut til å være ute etter henne. Hvorfor? Hun hadde alltid forsøkt å være så vennlig og rettferdig som mulig overfor omgivelsene sine, men nå var det som om samfunnet hadde vendt seg mot henne.

Selv om hun bare hadde vært inne i den store, grå bygningen i noen timer, føltes det som en enorm lettelse å komme ut og fylle lungene med frisk luft. Hun så på husene som omsluttet henne, så på den grå asfalten, på trærne og på havet. Men alt var så langt borte. Som om hun så det på tv, som om det ikke hadde noe med henne å gjøre mer.

«Jeg vil bare at dette skal være over,» sa hun til Hilde.

Hilde svarte ikke. Hun hadde sagt rett ut til Andrea at den nye mistanken mot henne ville skade henne i kampen for Sander. Han kunne bli nødt til å flytte tilbake til Thorbjørn i Ålesund. Og selv ville hun bli nødt til å flytte etter. Klumpen i halsen hennes var konstant. Den klemte mot luftøret hennes, vokste, som om den skulle kvele henne. Sakte, ubønnhørlig. Presset og presset. Tårene kom. De fylte øynene hennes, og hun lot dem flomme over.

Hilde stoppet. «Vil du sette deg ned litt?» spurte hun. Stemmen hennes hadde en ny mildhet i seg som Andrea ikke hadde hørt før.

Hun ristet på hodet.

«Han har klart det,» hikstet hun. «Alt har han tatt fra meg, alt jeg noen gang har brydd meg om. Nå tar han Sander også. Jeg må gjøre noe. Jeg kan ikke la Sander bo hos ham.»

Hilde la hånden sin på armen hennes.

«Det er bare en ting du kan gjøre. Du må kjempe for ham i rettssaken.»

«Kommer jeg til å tape?»

Hilde ble plutselig kjølig igjen. «Håp finnes det alltid,» sa hun. «Men det er sant at det ikke ser lyst ut for oss nå. Ikke i det hele tatt. Så det er like greit at du forbereder deg på det verste.»

2

Silje sto i døren. Håret hennes var blitt lengre. Hun var litt rundere enn Andrea husket henne, men hun så virkelig godt ut. Hun smilte mot Andrea.

«Endelig, der er du …» Hun fikk en stor, god klem. «Gjett om jeg har gledet meg til å se deg!»

Siljes hvite hud var så myk og glatt som huden til en baby. Andrea hadde ringt og sagt at hun ble forsinket. Hun hadde ikke sagt hvorfor.

«Kom inn. Har du ikke mer bagasje enn det?» Silje nikket mot bagen til Andrea.

«Nei, jeg blir jo ikke så lenge.»

Hun fulgte etter Silje inn i huset.

«Ja, her bor vi nå. Trym er på jobb, men han kommer vel hjem hvert øyeblikk.»

En lett rødme bredde seg i kinnene til Silje, og det slo Andrea at hun så lykkelig ut. Bare det å nevne navnet til denne Trym fikk henne til å rødme.

«Trym?» spurte hun. «Prinsen på den hvite hesten?»

Silje lo. «Prinsen i den blå Golfen,» sa hun. «Vil du ha en kopp kaffe? Eller kanskje du er sulten? Vi skal spise middag om en times tid, men jeg kan godt smøre en skive hvis du vil ha noe med en gang.»

«Nei takk, jeg er ikke sulten. Men en kaffe høres godt ut.»

Det var ikke helt sant. For litt siden hadde tarmene hennes skreket. Men hun orket ikke tanken på å spise. Hun følte seg dårlig. Svimmel og kvalm. Silje ledet an inn i en liten stue, hvor en jente kledd i rosa fra topp til tå satt på gulvet, travelt opptatt med å putte små klosser ned i en dukkevogn.

«Alice? Husker du Andrea?»

Alice så opp, fikk øye på henne, krøp bort til moren i full fart og strakte seg opp mot henne. Da Silje løftet henne, klemte hun ansiktet inn i armkroken hennes.

«Litt sjenert, bare,» smilte Silje. «Men det går fort over. Sett deg ned, føl deg som hjemme, så ordner jeg kaffen.»

Andrea satte seg i den mørkebrune skinnsofaen. Så seg rundt. I alle vinduskarmene sto det tett i tett med grønne planter. På veggene hang bilder av Alice, fra hun var baby og fram til nå. Hun begynte å ligne på moren sin. Øynene var smale, med øyelokk som så ut til å henge, bare litt. Hun hadde det samme tynne, brune håret. De samme runde kinnene. Silje kom inn i rommet, satte et brett med søte kjeks, kopper, sukker og melk på bordet. Alice, som fulgte etter moren sin på alle fire, hadde stoppet i døråpningen. Andrea smilte forsiktig mot henne.

«Bare kom hit, du,» sa hun. «Jeg lover å være snill.»

Den lille rosa skikkelsen gjemte ansiktet i hendene. Andrea så på henne, så på alt rundt seg. Men i hodet hennes klang setningen: Arrestert for besittelse og mistanke om salg av narkotika. Ordene ga henne ikke fred. De sto sånn i kontrast til det trygge hjemmet, til den lille jenta og moren hennes. Hun visste at hun ikke hadde gjort noe galt. Likevel følte hun det nesten som om tilstedeværelsen hennes skitnet til det harmoniske hjemmet.

Et øyeblikk etter var Silje der med kaffen. Hun skjenket i koppene deres. Da venninnen satte seg i sofaen ved siden av henne, så hun at magen hennes hvilte mot de runde lårene. Silje fulgte blikket hennes.

«Ja, du ser det?» spurte hun.

«Ja, jeg synes det ser ut som om …» Hun slapp å fortsette, og det var hun glad for i tilfelle hun tok feil. Silje avbrøt henne med en kort liten latter.

«Jepp, jeg har ikke blitt tjukk, jeg er gravid igjen.» Silje klappet seg på magen. Andrea syntes at hun strålte. «Alice skal få en liten bror eller søster. Og jeg gleder meg veldig. Trym også … han er så søt!» Hun rødmet igjen, litt flau over det lille utbruddet sitt. «Han har hele tiden vært snill med Alice. En ordentlig god pappa har han vært. Men jeg har nok skjønt på ham at han veldig gjerne ville ha en liten en som var hans.»

«Du må fortelle litt om denne fantastiske Trym,» smilte Andrea.

Hun var glad for at venninnen endelig hadde funnet noen å leve sammen med. Hun husket hvor knust hun hadde vært da faren til Alice, bare hadde forsvunnet ut av livet hennes etter å ha gjort henne gravid.

«Vet du hva, Andrea? Jeg tror jeg er lykkelig. Lykkelig på ordentlig, sånn som du sikkert var sammen med Thorbjørn en gang.»

Silje tidde brått, så ned i fanget sitt. Andrea studerte ansiktet hennes. Hun visste at Silje hadde vært litt sjalu på henne fordi hun hadde en slik prektig mann. I ettertid må hun ha lurt veldig på hva som hadde skjedd mellom dem.

«Jeg var ikke lykkelig sammen med Thorbjørn,» sa hun.

«Men, hvorfor ikke?» spurte Silje. «Og hvorfor flyttet du til Tromsø, egentlig? Hvorfor ble det slutt mellom dere?»

«Det var vel litt av det samme som skjedde med deg da du fikk Alice. Jeg ble gravid med en mann jeg ikke kjente,» sa hun. «Og nå skal vi i retten for å avgjøre hvem av oss som skal ha ansvaret for Sander.»

Siljes smale bryn var trukket sammen og skiltes bare av en dyp rynke over nesen hennes.

«Men Thorbjørn … Han er jo så, jeg vet ikke, ansvarsfull. Jeg husker at jeg ønsket det var en sånn som ham som var far til Alice. Jeg skjønte aldri hvorfor du reiste fra ham.»

«Han har en side som … Ikke er særlig pen.» Den mørke tonen i stemmen hennes fikk Silje til å sperre opp øynene. «Du kjenner ikke Thorbjørn, og det skal du være glad for at du ikke gjør. Jeg unner ingen å kjenne ham sånn som han egentlig er.»

«Men hva er det han har gjort?»

«Det går ikke an å leve sammen med ham. Verken for meg eller Sander.»

«Var det ikke litt urettferdig av deg bare å reise til Tromsø? Han får jo ikke se sønnen sin, selv om han gjerne vil.»

Andrea ble fylt av en gnagende mistanke. «Han har snakket med deg, har han ikke?»

Silje så ned på hendene sine. «Bare på telefonen et par ganger, da jeg prøvde å få tak i deg. Han var så lei seg, du aner ikke. Jeg fikk så vondt av ham.»

Andrea trakk pusten dypt inn. Hun hadde bare seg selv å takke. Hun hadde jo aldri fortalt noe som helst til Silje, som tross alt hadde vært hennes eneste venninne i Ålesund. Det siste hun ville, var at Silje skulle tro at Thorbjørn var drømmemannen, som den vanskelige Andrea hadde vært urettferdig mot. Det var tydeligvis dette bildet Thorbjørn hadde plantet i henne. Det var på høy tid at hun åpnet seg for Silje.

«Thorbjørn er ikke den han gir seg ut for å være,» sa hun. «Han er en god skuespiller, noe som gjør at alle som ikke kjenner ham godt, tror han er verdens beste mann. Men han er manipulerende. Avhengig av å kontrollere andre. En psykopat, rett og slett. Det er kanskje ikke et korrekt ord å bruke lenger, men det er det eneste som passer.»

«Psykopat?» Silje stirret vantro på henne. «Jeg kan bare ikke se for meg Thorbjørn som øksemorder,» la hun til. Hun smilte litt nervøst.

«Det er han ikke heller. Men jeg skal ikke legge noe imellom lenger, det er like greit at du får vite det. Thorbjørn stengte meg inne i et kott i kjelleren. Gjentatte ganger. Han var voldelig, og slo meg. Også da jeg var gravid. Og han voldtok meg.»

Der var det sagt. Det ble helt stille i rommet. Silje stirret skrekkslagen på henne en lang stund. Andrea ventet. Lot det hun hadde sagt, synke inn hos venninnen. Til slutt hevet hun hodet. Øynene hennes var fylt av tårer.

«Men … Hvorfor sa du aldri noe?»

Hun hadde vært redd for at Silje ikke ville tro henne. Silje hadde vært hennes eneste venninne i Ålesund. Og først nå, når hun endelig hadde betrodd seg til Silje, gikk det opp for henne at tilværelsen hennes kanskje kunne vært lettere om hun hadde gjort dette tidligere. Hvorfor hadde hun ikke sagt noe, egentlig?

«Jeg vet ikke. Der og da var det så vanskelig. Jeg trodde ikke at noen ville tro meg. Og du likte jo Thorbjørn så godt.»

«Du skulle ha sagt det. Det er ikke bra å bære på sånt alene.»

Silje strakte ut hånden sin og klemte Andreas hånd.

«Det er sant at jeg likte Thorbjørn. Jeg var til og med litt misunnelig på deg. Men da ante jeg jo ikke dette.» Silje så ut som om hun skulle begynne å gråte.

«Jeg er lei for det,» sa Andrea. «Men han hadde brutt meg ned så mye at jeg ikke orket å ta opp kampen. Hadde jeg sagt det, så måtte jeg gjøre noe med det der og da. Og det klarte jeg ikke. Jeg innbilte meg i stedet at ingen ville tro på meg.»

Hun sukket, ristet langsomt på hodet. Så fulgte hele historien om flukten, om livet hennes i Tromsø, og om hvordan Thorbjørn til slutt hadde funnet henne. Hvordan han nå hadde klart å lure henne i en felle. Silje lyttet opprørt til fortellingen hennes, og det tok litt tid å roe henne ned etterpå.

«Det eneste jeg kan gjøre nå, er å håpe. Jeg har en dyktig advokat, men det ser ikke lyst ut. Det gjør ikke det.» Hun svelget. «Men kan vi ikke snakke om noe annet? Kan du ikke fortelle meg litt om Trym?»

Silje var glad for å få snakke om sin store kjærlighet, og det var ikke måte på hvor mange kvaliteter han var i besittelse av.

«Han er mannen i livet mitt, Andrea. Jeg bare vet det. Han er så snill og god. Og så flink med Alice.» Hun la begge hendene på magen sin. «Dette barnet får vokse opp med faren sin. Det er i hvert fall sikkert.»

Andrea smilte. Hun var glad for at Silje endelig var lykkelig og forelsket.

Da de hadde drukket opp kaffen, dukket Trym opp i døråpningen. Han var en kjempe av en mann. Håret var glatt og askeblondt, og smilet presset kinnene hans så høyt opp at øynene nesten forsvant. Odelsgutt, var det første ordet som falt henne inn da hun så ham. Han så ut som om han var vokst opp på en bondegård, med frisk luft, hardt arbeid og kraftig husmannskost hver eneste dag. Alice krabbet mot ham i full fart, og han tok henne i armene sine og svingte henne rundt så hun hvinte av fryd. Silje reiste seg og gikk bort for å møte ham. Han satte Alice ned på gulvet, trakk Silje tett inntil seg og ga henne et langt kyss.

Først da fikk han øye på Andrea.

«Eh … hei,» sa han, og så litt flau ut.

Han slapp Silje, og kom mot Andrea med den store neven utstrakt. Hun reiste seg og tok hånden hans. Den omsluttet hennes fullstendig.

«Andrea,» sa hun.

«Jeg er Trym, hyggelig å hilse på deg.»

Silje gikk i gang med middagen, mens Trym dekket bordet. De nektet plent å la gjesten hjelpe til. Andrea ble sittende og høre på dem, hvordan de skravlet og lo. Kjente at dette var et ordentlig hjem. Sånn et hjem skulle være. De tre var det ultimate bildet på kjernefamilien. Mor, far og barn. Det betydde ikke noe at Trym ikke var den biologiske faren til Alice. Det eneste som betydde noe, var kjærligheten mellom dem. Hun kjente seg med ett vemodig. Det var dette Sander skulle hatt fra dag én. Det var dette hverdagen hans skulle vært fylt av. Stabilitet. Forutsigbarhet. Kjærlighet. Og hun kjente en annen følelse også, et stikk i brystet av noe hun først ikke klarte å definere. Hun kjente at hun ønsket seg det Silje hadde. Hun ønsket seg freden og gleden som lyste ut av øynene hennes. Silje hadde vært misunnelig på henne fordi hun hadde en mann, men nå var hun misunnelig på Silje. Venninnen kunne gi Alice det familielivet hun selv ikke kunne gi til Sander.

Etter at Alice var lagt håpet Silje at de kunne kose seg med ost og vin utover kvelden, men Andrea ble ikke sittende lenge. Hun unnskyldte seg med at rettssaken begynte tidlig, og trakk seg tilbake. Alice lå på Silje og Tryms rom, og Andrea fikk sove på en madrass på gulvet inne på Alices rom. Først la hun seg oppå dyna med klærne på. Hun kjente at hun trengte å samle tankene. Hun stilte vekkerklokken hun hadde fått låne og ble liggende en stund og lytte til tikkingen. Tankene løp i alle retninger. Inne i henne var det kaos. Hun visste ikke hvordan hun kunne forberede seg på morgendagen. Tenk positivt, hadde Hilde sagt. Positivt? Hvordan kunne det være mulig å tenke positivt? I rettens øyne ville hun framstå som en narkoman. Eller en langer. Og allerede før den absurde narkotikasaken hadde Hilde fortalt henne rett ut at saken deres hang i en tynn tråd. At de ikke hadde noe å fare med, annet enn Andreas ord. Det var ganske klart at hun kom til å miste Sander.

Til og med Karianne skulle vitne mot henne. Venninnen skulle ikke komme til Ålesund før neste morgen. Hun skulle vitne, og så reise nordover igjen samme kveld. Det kom til å bli vanskelig for dem begge. Hva trodde hun om dopet de hadde funnet i leiligheten? Hadde hun vært hjemme da det skjedde? Burde hun ringe henne? Ja, det burde hun. Og hun måtte i hvert fall ringe moren og høre hvordan det var med Sander. Etterpå ville hun snakke med faren. Bare han ville være i stand til å roe henne ned. Hun grep etter telefonen sin, og kom på at den var blitt konfiskert av politiet. Hun gikk ut til Silje for å låne hennes, og tok den med inn på rommet igjen. Hun la seg ned på madrassen og løftet mobilen opp mot øret. Midt i bevegelsen stanset hun, la telefonen ned igjen. Tanken på å snakke med moren nå, tiltalte henne ikke. Men hun kom uansett ikke utenom, det skjønte hun. Og Gunhild visste jo allerede hva som hadde skjedd. Likevel var det med skjelvende hender hun tastet inn nummeret og lyttet til tonen som fortalte henne at der, så langt borte fra henne, kimte morens mobiltelefon akkurat nå.

Et lite klikk fortalte henne at moren hadde trykket på svartasten. Så stemmen.

«Gunhild Verner.»

«Hei, det er Andrea.»

«Andrea?»

Stemmen til moren hørtes høyere ut enn vanlig. På grensen til hysteri. «Hva er det som skjer her? Jeg har prøvd å ringe hundre ganger …»

«Er det bra med Sander?»

Moren ignorerte spørsmålet.

«Hvorfor har vi ikke fått tak i deg?»

«Kan du ringe meg tilbake på dette nummeret? Jeg ringer fra Siljes mobil.»

Moren svarte ikke, men la på røret. Et øyeblikk etter ringte telefonen, og moren fortsatte.

«Politiet kom, Andrea. De sa ikke noe. De bare jaget oss ut fra leiligheten din og snudde den på hodet. Hva er det som skjer? Advokaten din sa noe om narkotika …»

Hun svelget. Forsøkte å få stemmen sin til å høres fast ut. Sikker.

«Thorbjørn plantet narkotika i leiligheten min, mamma. Og politiet har konfiskert mobilen min.»

«Hva er det du sier?»

«Ecstasy-tabletter. De fant ecstasy inne i madrassen til Sander.»

Det ble stille en lang stund.

«Jeg tror det ikke,» sa moren til slutt.

«Ikke jeg heller. Men det er sant. Han er gal. Han er enda verre enn jeg trodde.»

«Vi har reist hjem til Bodø. Jeg og Sander. Det ble litt for mye, dette her. Vi kunne ikke bli der, i leiligheten din, med alt det som skjedde.»

Hun registrerte det Gunhild sa, men moren hadde enda ikke svart henne på det viktigste spørsmålet.

«Hvordan er det med Sander?»

«Hvordan det er med ham? Han er oppskaket. Jeg skjønner ikke hvordan du kunne la dette skje.»

Hva var det moren mente? Klandret hun virkelig henne for dette? Hun visste ikke hva hun skulle si, hvordan hun skulle angripe situasjonen. Moren hadde tatt Sander med seg til Bodø, ja vel. Men hva trodde hun egentlig? At hun, Andrea, virkelig hadde gjemt ecstasy i madrassen til sønnen sin?

«Jeg har ikke gjort noen verdens ting.» Hun kunne ikke hjelpe for at hun hevet stemmen. «Det er Thorbjørn. Det var han som plantet …»

«Dere to har utsatt denne lille gutten for mer enn han har hatt godt av. Sander trenger ro. Han trenger stabilitet.»

«Det var jo derfor jeg flyttet til Tromsø, for å gi ham ro og stabilitet.»

«Det har jo vært usedvanlig vellykket,» smalt det fra moren.

Den iskalde kommentaren slo luften ut av henne. Moren brydde seg ikke om hva som hadde skjedd med henne, hva hun hadde blitt utsatt for. Hun brydde seg bare om å kritisere.

«Sover Sander?»

«Selvfølgelig sover han. Det er sent. Si meg, pleier han ikke å sove på denne tiden?»

Hun orket ikke mer. Orket ikke forholde seg til morens anklager. Orket ikke forsøke å forklare, moren hadde tydeligvis bestemt seg for ikke å høre, og når hun var i dette humøret, var det umulig å komme gjennom.

«Er pappa der?» spurte hun til slutt. Stemmen var grøtete. Og altfor spak.

«Han er ute i garasjen.»

«Kan du ikke hente ham?»

Moren sukket oppgitt. Hun gikk for å hente faren uten å si noe mer.

Mens hun ventet, forsøkte hun å fordøye det moren hadde sagt. Hun kjente at kjevene verket av at hun bet tennene sammen og forsøkte å slappe av. Da hørte hun endelig farens stemme i røret.

«Dea-min.»

«Pappa …»

Stemmen hennes sviktet. Hun visste ikke hva hun skulle si. Hun savnet ham sånn, savnet Sander, skulle ønske hun hadde vært der, hos den trygge, stødige faren sin. At han kunne legge armene om henne og si at alt skulle bli bra.

«Fortell meg alt sammen nå.»

Stemmen hans var trygg. Rolig. En sterk kontrast til morens skrikende anklager.

«Noen har plantet narkotika i leiligheten min. I madrassen til Sander.»

«Ja, jeg hørte det.»

«Det må være Thorbjørn som har gjort det. Det er nødt til å være det.»

«Men, hvordan er det med deg? Hva har skjedd med deg der nede?»

«Jeg ble arrestert. De ventet på meg på flyplassen. I en politibil.»

Hun kjente at tårene presset på, og at hun snart ikke klarte å holde dem tilbake lenger. Hun savnet faren enormt. Ville være hos ham, hjemme i huset på Mørkved. Ville sitte i stua under et pledd og være barn igjen. For ingenting vondt kunne hende henne så lenge hun var der. Men det var for sent. Det vonde hadde allerede hendt. Livet hennes fikk henne til å tenke på marerittene hun bestandig hadde hatt da hun bodde sammen med Thorbjørn. Gjørme. Kvikksand. Som trakk henne ned. Druknet henne.

«Men hvor er du nå?»

«Jeg er hos Silje, før rettssaken. Jeg var inne til avhør, men de slapp meg ut igjen mot at jeg har meldeplikt.»

Hun lukket øynene, åpnet dem igjen og så opp i taket som var dekket av små stjerner, av den typen som lyste i mørket.

«Er det ikke noe advokaten din kan gjøre, da?»

«Hun sier at narkotikasaken kommer til å bli brukt mot oss, selv om jeg ikke har en dom. Det er sånn han har planlagt det. Vi kommer til å tape, pappa. Jeg kommer til å miste Sander.» Hun klarte ikke lenger å holde tårene tilbake.

Faren ble stille et øyeblikk. Det var som om hun kunne høre at han tenkte. Men han fant ikke de trøstende ordene han lette etter.

«Andrea …» fikk han bare fram til slutt. Han fant ikke ordene. Det var som om også faren allerede hadde sett nederlaget som ville komme. Stillheten ble brutt av et hikst som kjempet seg opp gjennom halsen hennes. Hun forsøkte å kvele det, men lyden nådde farens øre.

«Andrea, vennen. Ikke gråt. Vær så snill.»

Men det hjalp ikke. Ingenting hjalp.

«Du må prøve å sove litt. Du trenger all den hvilen du kan få. Du må være sterk i morgen.

«Jeg savner Sander,» hikstet hun. «Jeg savner ham sånn.» Hun så for seg de svarte krøllene hans. De lubne hendene. Ansiktet hans når han smilte. «Jeg klarer ikke å miste ham. Det går bare ikke.»

«Uansett hva som skjer, så er vi her for dere begge to. Alltid. Det vet du.»

Stemmen hans var trygg og rolig. Men hun klarte ikke å si noe. Gråten hadde kneblet henne.

«Prøv å få deg litt søvn, skatten min. Vi tenker på deg. Hele tiden.»

«Gi Sander en klem fra meg,» hvisket hun til slutt.

«Det skal jeg gjøre. Ta vare på deg selv, vennen.»

Hun skrudde av mobilen. Ble liggende og stirre i taket. På stjernene. På bamsemønsteret i tapetet. Rommet til Alice. Det ble med ett så trangt. Som om veggene kom nærmere, som om de presset seg mot henne. Taket med stjernevrimmelen sank ned mot madrassen der hun lå. Hun var fanget, kunne ikke komme ut, rive seg løs fra den umulige situasjonen hun befant seg i. Det klødde. Overalt klødde det. Leggene klødde. Håret. Det klødde inne i henne. I ryggraden. I leddene. Hun nådde ikke fram. Klarte ikke å klø seg. Det skrek inne i henne. En uutholdelig lyd som skar gjennom kroppen hennes, gjennom beina. Hun hadde allerede tapt. Uansett hva hun sa eller gjorde under rettssaken, ville det ikke gjøre noen forskjell. Hun kom til å miste Sander.