Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

7

Teppefall

Utpressingen

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

7

Teppefall

Utpressingen

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

Andrea vred seg i sengen. En lyd plaget henne. En intens lyd. Med ett gikk det opp for henne at det var telefonen hennes som ringte. Hun famlet med hånden borte i vinduskarmen til hun fikk tak i den.

«Det er Andrea.»

«Hilde her. Vekket jeg deg?»

«Det gjør ingenting. Er det noe nytt?»

Det var det. Advokaten ba henne komme ned på kontoret hennes så snart hun hadde mulighet. Hun kom seg opp i en fart og gjorde seg klar.

En halvtime senere sto hun nede på Hildes kontor. Advokaten rakte henne en kopp svart, rykende varm kaffe og helte store mengder sukker og fløte i sin egen kopp. Andrea studerte ansiktet hennes. Hun var ikke i stand til å si om det var gode eller dårlige nyheter Hilde ville komme med.

«Jeg har snakket med Hansgaard,» begynte Hilde mens hun rørte i koppen sin med en hvit plastskje. Andrea lukket øynene. Håpet at politiet i Molde endelig hadde løst saken.

«Dårlige nyheter?»

Hilde trakk på skuldrene. «Egentlig ikke. Litt av begge deler. Den gode nyheten er at de har tatt mannen som plantet dop i leiligheten din.»

Hun holdt pusten. De hadde ham. Betydde det at han hadde sladret på Thorbjørn? At Sander kunne komme hjem til henne?

«Hansgaard har selv avhørt ham. Og mannen har tilstått.»

«Er jeg utenfor mistanke? Kan Sander komme hjem?»

«Det kommer vi til. Mannen passer til signalementet, slik naboen over veien beskrev ham. Han tilsto å ha vært i Tromsø og at han har hatt befatning med narkotikaen som ble funnet i leiligheten din. Men forklaringen hans gir deg et nytt problem. Han påstår at du er en bekjent av ham. At han var på besøk hos deg da han fikk vite at politiet spanet på ham, og at det var derfor han gjemte det hos deg.»

«Tuller du?» Han hadde sagt at han kjente henne? Hadde Thorbjørn fortalt ham hva han skulle si hvis han ble tatt?

Hilde tok en slurk av kaffen sin. «Det er klart at mannen lyver. Men Hansgaard har prøvd alt. Ingenting hjelper. Han sier han skulle være kurer for en mann han ikke vet navnet på og oppgir et signalement som på ingen måte passer på Thorbjørn.»

«Men hva med det anonyme tipset, det som ble ringt inn til politiet?» spurte hun.

«Det sier han at han ikke vet noe om. Det kom dessuten fra en telefonkiosk i sentrum av Tromsø. Hansgaard har sjekket om det fantes noen overvåkningskameraer i nærheten. Uten resultat.»

«Hva vil skje nå da?»

«Sannsynligvis vil siktelsen mot deg frafalle, og mannen vil bli stilt for retten. Men Hansgaard sier han ikke kommer til å gi seg. Fyren virker redd. Han vil forsøke å få ham til å forsnakke seg så vi kan få beviser for at han med vitnemålet sitt forsøker å beskytte Thorbjørn.»

«Det er vel Thorbjørn han er redd da. Ikke en rettssak. På en måte forstår jeg ham,» sa hun.

Hilde nikket. Thorbjørn hadde nok sørget for å beskytte seg selv. Kanskje hadde han gått gjennom flere ledd for å kontakte mannen som nå var tatt. Uansett var Hansgaard på saken, og det viktigste nå var at hun fikk gutten sin tilbake.

«Men hva med Sander?» spurte hun igjen. «Kan han komme hjem nå?»

«Jeg skal kontakte barnevernet med en gang, og oppdatere dem i saken. Så snart siktelsen er frafalt, er det ikke lenger noen grunn til at han ikke skal få komme hjem til deg.»

Det føltes som en stein falt fra hjertet hennes. Tårene presset på i øynene hennes, likevel klarte hun ikke la være å smile. Gutten hennes skulle få komme hjem. De skulle få være sammen igjen.

«Men du må regne med at barnevernet følger dere opp. Det er en barnevernssak nå, og sånt tar tid,» sa Hilde.

«Det betyr ingenting,» sa hun. «Så lenge Sander får være hos meg. Mamma kommer nordover for å se på stykket,» nesten hvisket hun. «Kanskje Sander kan reise sammen med henne og bli igjen her når hun drar?»

Hilde nikket. «Kanskje. Men du må for all del gjøre ting i riktig rekkefølge. Sander kan ikke flytte hjem til deg før du har fått klarsignal fra barnevernet. Ellers kan du få problemer. Oppfør deg eksemplarisk. Ikke mas, gjør det de ber om når de ber om det så kommer dette til å gå bra. Masingen skal jeg ta meg av.»

«Ja, jeg skjønner det.»

«Du har fått barnehageplass, sa du?»

Hun nikket. Brevet hadde kommet i forrige uke.

«Bra. Det vil barnevernet like å høre.»

Det stakk lett i hjertet hennes når hun tenkte på Edle. På de tingene dagmammaen hadde sagt i vitneboksen. Etter rettssaken hadde hun ikke klart å snakke mer med henne. Det var ikke det at hun hadde vitnet som var problemet, heller ikke så mye det hun hadde sagt. Men det at Edle hadde gått bak ryggen på Andrea plaget henne. At hun ikke hadde sagt noe om det på forhånd. Hun var veldig glad for at Sander hadde fått barnehageplass. I barnehagen var det fagfolk som skulle ta seg av ham. Mennesker med pedagogisk utdannelse, som visste hvordan de skulle opptre dersom han fikk problemer igjen.

Først da hun forlot Hildes kontor, gikk det ordentlig opp for henne hva som faktisk hadde skjedd. En mann hadde tilstått. Hun var utenfor mistanke. Det kjentes som om gleden skulle rive henne i stykker. Hun trengte noen å dele den med og smilte bredt til alle hun møtte på gaten. Så tok hun opp telefonen og ringte til faren. Han skulle bli den første som fikk høre de gode nyhetene.

«Det er Roger Verner,» sa en varm stemme i den andre enden.

Hun lukket øynene. Trakk pusten og nøt øyeblikket, før hun svarte. Det var så deilig å endelig kunne fortelle faren noen gode nyheter.

«Hva!?» utbrøt han. «Er det sant? Du er utenfor mistanke?»

Faren jublet i den andre enden da hun fortalte hva advokaten hennes hadde sagt. Han løp heseblesende ut døra etter moren, fremdeles med mobilen i hånda.

«Nei …,» utbrøt han. «Bilen hennes er på vei ut porten.» Han peste inn i røret. «Hun skal på handletur med Sander.»

Hun hørte den fjerne bilduren i den andre enden. At faren ropte etter moren, og de lange klyvene hans over grusen.

Så hørte hun at han skrenset og stoppet brått.

«Jeg rakk henne ikke.» Hun kunne høre at han peste.

«Slapp av pappa, du kan fortelle dem det når de kommer tilbake.»

«Men jeg må på jobb,» sa han. «Jeg får ikke sett ansiktet hennes når jeg forteller det.»

Andrea smilte. Det var lenge siden hun hadde hørt faren sin så glad. Og det gjorde ikke noe, tenkte hun, at moren ikke fikk beskjed med en gang. Det var faren hun ville dele dette øyeblikket med.

«Men jeg har i hvert fall gjort inntrykk på naboene,» la han til. «De jobber i hagen, og jeg står her i bare boksershorts og tøfler.»

Hun lo. «Kom deg inn igjen da!»

«Ja, jeg får nok det.»

«Pappa,» sa hun. «Vet du hva det aller beste er?»

«Nei, jenta mi.» Han pustet fremdeles tungt i den andre enden. Hun kunne se ham for seg; på grusen i innkjørselen med mobiltelefonen mot øret, i bare truse og tøfler.

«Når mamma skal til Tromsø for å se Fødselsdagsselskapet, kan hun ta med seg Sander hjem.»

2

Etter den strålende kritikken som premieren på Fødselsdagsselskapet fikk i avisene, gikk folk i Tromsø mann av huse for å se stykket. Billettene forsvant fra frøken Hansens bestillingslister som dugg for solen, og på teateret hersket en glad og optimistisk stemning.

Denne morgenen informerte Andrea kollegaene sine om utviklingen i politisaken mot henne, og det gikk over all forventning. Etterpå var det flere som hadde gitt henne en god klem. Carl Emil var en av dem. Hun var glad for at han endelig ville være venn med henne igjen.

Hun merket at skuespillerne så på henne med en ny respekt. Flere av de ansatte, særlig Hanne, mente at suksessen var Andreas fortjeneste. Men det kunne hun ikke være med på.

«Det var flaks,» sa hun. «Hadde det vært et annet stykke kunne jeg ikke ha tatt over etter Mina.»

«Ikke undervurder deg selv da,» skjente Hanne. «Poenget er at du er bedre som Meg enn Mina ville ha vært, og det er det ikke bare jeg som mener.»

Fordi hun fremdeles hadde narkotikasaken å bekymre seg for, hadde hun ikke tenkt så mye på samtalen hun hadde overhørt mellom Grip og Mina. Men nå, som ting var i ferd med å ordne seg, begynte ordene å kverne rundt i hodet hennes. Mina hadde skreket til Grip at hun ikke fant seg i det. Hun kunne nesten spille av samtalen som et hørespill inne i seg, så godt husket hun det. Det ville virke for mistenkelig å ta Andrea ut av stykket nå, hadde Grip sagt. Men Mina hadde ikke gitt seg. Etter at neste oppsetning er over vil jeg aldri se henne på scenen mer, hadde hun svart.

Og Grip hadde gitt etter. Han hadde lovet Mina å gi henne sparken.

Mina hadde alltid mislikt Andrea og aldri gjort noe forsøk på å skjule det. Men hva var det som gjorde at hun kunne presse teatersjefen på denne måten? Det måtte være noe alvorlig. Likevel, hun hadde fremdeles ikke hørt noe fra Grip. Fremdeles var det hun som spilte Meg, og Mina var sykemeldt. Hadde han fått Mina til å ombestemme seg i etterkant? Kanskje til Mina var tilbake i jobb? Uansett hva som hadde skjedd mellom de to, kunne hun ikke regne stillingen sin som sikker lenger. Hun levde på lånt tid, og hun måtte finne ut av det. Hvis hun skulle kunne ta vare på Sander, måtte hun ha en jobb.

Tankene hennes ble avbrutt av Kristine, som sto ferdig skiftet foran henne.

«Du bør kanskje gjøre deg klar? Vi begynner om fem minutter.»

Hun skvatt til. «Jeg er ferdig om et øyeblikk,» sa hun.

Mens Andrea fikk på seg klærne, bestemte hun seg for å ta en prat med Kristine etter forestillingen. Hun hadde hele tiden hatt en mistanke om at det foregikk et eller annet mellom Mina og Grip. Da Kristine hadde fortalt henne om det, hadde hun avfeid det hele som sladder. Men nå var situasjonen en annen. Nå visste hun at det var noe i mistankene hennes, selv om hun fortsatt var av den oppfatning at Kristine tok feil når hun trodde det var en romanse på gang mellom dem.

Forestillingen gikk bra denne kvelden også. Skuespillerne samlet seg som de alltid gjorde etter teppefall, for å vente på teatersjef Grip. Han roste dem og takket for en «praktfull» forestilling. Andrea lette etter tegn i øynene hans på at hun var havnet i unåde, men han møtte ikke blikket hennes.

Da hun kom hjem til leiligheten sent på kvelden, satt Karianne oppe og ventet på henne.

«Å, så fint at du sitter oppe,» sa Andrea lettet. «Jeg så det var lys i vinduet.»

«Har du lyst på et glass rødvin?» sa Karianne. Hun hadde satt fram en flaske og to glass. «Det er så lenge siden vi har kost oss sammen.»

Andrea smilte og satte seg. «Tusen takk.»

Igjen var det som om Karianne hadde lest tankene hennes. Hun trengte litt hjemmekos i kveld, og ikke minst, noen å rådføre seg med. Hun hadde vurdert å snakke med Arvid, men bestemt seg for å la være. Det beste var å betro seg til noen som ikke hadde noe med teateret å gjøre.

Mens Karianne hentet korketrekkeren og skjenket i glassene, fortalte Andrea om Kristines mistanker. Hun avsluttet med å fortelle om samtalen hun hadde overhørt, at det virket som om Mina hadde noe på Grip og at hun som betaling krevde at Grip ga henne sparken.

«Er du sikker?» spurte Karianne.

«Ja.»

Karianne ristet på hodet. «Men det er jo utpressing? Ville Mina ha gjort det? Det virker så rart.»

«Utpressing er kanskje et sterkt ord. Det virker ikke som hun presser ham for penger.»

«Utpressing kan handle om andre ting,» påpekte Karianne. «Jeg synes du skal snakke med ham,» sa hun.

«Jeg kan ikke snakke med Grip om dette,» sa hun. «Da må jeg jo innrømme at jeg lyttet til samtalen deres.»

«Men hun Kristine, da? Hva tror hun egentlig?»

«Hun tror de har et forhold.»

«Men hva er det hun har sett som tyder på det?»

«Jeg husker ikke helt. Da hun fortalte om det, tenkte jeg ikke noe særlig over det. Jeg så bare på det som et av Kristines rare innfall.»

Karianne nikket. «Kanskje du burde snakke med henne igjen? Du trenger jo ikke nødvendigvis å fortelle henne hva du hørte.»

Dagen etter møtte hun Kristine i garderoben. Hun visste ikke helt hvordan hun skulle angripe saken, men bestemte seg rett og slett for å spørre Kristine hvordan det gikk med Mina.

«Legene sier at ankelen gror fint. Men det tar nok tid å bli frisk likevel,» svarte Karianne.

«Når kan hun begynne å jobbe igjen da?»

«Hun visste ikke riktig ennå.»

«Hun savner vel teateret kan jeg tenke meg. Hun kan ikke ha likt at jeg fikk rollen hennes?»

«Åh, nei. Mina ble rasende. Jeg kan nesten ikke nevne navnet ditt en gang.»

«Så da har hun kanskje ikke så mye makt over Grip likevel, hvis hun bare må finne seg i at jeg spiller rollen hennes,» sa Andrea og ventet spent.

Kristine ble stille et øyeblikk, før hun fortsatte. «At hun ikke bestemmer absolutt alt betyr ikke at hun ikke har makt. Det var hennes fortjeneste at vi fikk Frederic Hall hit, det vet du jo. Dessuten hørte jeg dem snakke sammen den gangen, husker du det, Andrea? Du trodde ikke på meg, men jeg hørte nesten hvert ord de sa.»

Hun fikk litt dårlig samvittighet med tanke på hvor uinteressert hun hadde vært da Kristine hadde løpt opp for å sniklytte til Grip og Minas samtale. Nå følte hun nesten at hun brukte henne. Men kollegaen virket bare glad for å kunne fortelle det hele om igjen. Øynene hennes glitret.

«Mina sa at de var partnere.» Hun senket stemmen. «Enten han likte det eller ikke.»

Kristine la ut og beskrev situasjonen, hvordan stemmene deres hadde virket, og hvor redd hun var for å bli oppdaget der hun sto. Men Andrea fikk egentlig ikke noe fornuftig ut av henne. Hun skjønte at Kristine nøt det å endelig ha en interessert alliert oppe i alle intrigene, men hun kunne fremdeles ikke skjønne hva Mina hadde som pressmiddel mot Grip. Hun trodde slett ikke noe på at de hadde et forhold. Det måtte ha noe med driften av Herregårdsteateret å gjøre.

Midt i Kristines utlegning, ringte telefonen til Andrea. Det var et ukjent nummer.

«Unnskyld,» sa Andrea. «Jeg må vel ta denne.»

«Vi kan snakke mer senere,» sa Kristine. «Si fra hvis du ser eller hører noe.»

Andrea nikket til Kristine, som allerede var på full fart ut døren. Hun tok opp mobilen sin fra veska.

«Det er Andrea.»

«Hei. Det er Åge Sørflaten fra barnevernet.»

«Ja?» sa hun tynt. Hun kom ikke på noe mer å si. Det var som om alt stoppet opp rundt henne. Det føltes som om tiden sto stille, før han endelig snakket igjen.

«Jeg ringer for å fortelle deg at saken din er flyttet fra kontoret i Ålesund til kontoret i Tromsø.»

«Ja vel,» sa hun. «Det er sikkert bra.»

«Og i dag ble det fattet et vedtak om at Sander kan få bo hos deg igjen.»

Selv om hun til en viss grad hadde vært forberedt, måtte hun anstrenge seg for ikke å juble høyt av glede.

«Nå? Med en gang?»

«Ja, så snart du får anledning til å hente ham. Ja, vi kommer naturligvis fortsatt til å følge dere opp.»

Han ga Andrea et telefonnummer som hun skulle ringe så snart hun hadde fått klarhet i når Sander kom. Det første hun gjorde etter at Sørflaten la på røret, var å ringe faren sin.

«Hei. Det er Andrea,» sa hun gledesstrålende. «Jeg har akkurat snakket med barnevernet. Sander kan få komme hjem igjen!»

«Åh, hei Andrea,» sa faren bare.

Hun hørte det med en gang. Det var noe med tonen i stemmen hans, noe som ikke var som det skulle være. Hun kjente ham godt, og det var ikke til å ta feil av. Noe var alvorlig galt.