Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

12

Teppefall

Far og sønn

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

12

Teppefall

Far og sønn

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

Andrea satt ved kjøkkenbordet med bildet foran seg. Sander hadde ikke våknet ennå, og det var fremdeles mørkt ute. Hun hadde ikke sovet stort.

Bildet var av henne. Et rødt hjerte sirklet henne inn. Det kunne ikke være noen andre enn Thorbjørn som hadde vært på døren hennes. Hun visste ikke hvorfor, skjønte ikke hva planen hans kunne ha vært, men en ting var sikkert: Thorbjørn var på vei tilbake i livet hennes.

Hun skulle ønske Gaute var hjemme. Kvelden før, etter at hun hadde funnet bildet på dørmatten sin, hadde hun sittet som på nåler og ventet på at Karianne skulle komme hjem fra senvakt på kafeen. Hun dukket aldri opp. Det var nok et mysterium, men hun nektet å tro at noe hadde hendt venninnen. Hvorfor skulle noe ha skjedd? Karianne hadde sikkert blitt med noen av kollegene sine på byen etter jobb, og etterpå hadde hun kanskje blitt med på et nachspiel. Forholdet mellom dem var jo slett ikke så enkelt lenger, hun visste at Karianne led fordi hun måtte bo under samme tak som Gaute og henne – sammen med Gaute – som de begge to var forelsket i.

Hun helte vann i glasset som sto foran henne.

Hvorfor hadde Thorbjørn ombestemt seg? Han hadde fått en ny, spennende og prestisjefull jobb i Interpol. Han kunne begynne på nytt i et annet land, der ingen visste at han var mistenkt for frihetsberøvelse, mishandling og for å ha plantet falskt bevismateriale i leiligheten til sin tidligere samboer. Før begravelsen til pappaen hennes hadde han virkelig vært overbevisende. Han hadde først overbevist sin mor, og Randi hadde igjen overbevist henne om at han faktisk snakket sant og ville flytte til Wien. Thorbjørn hadde alt å tape på å fortsette krigføringen mot henne. Hvorfor hadde han tatt opp igjen kampen nå?

Hun så på klokken som hang på veggen ved siden av kjøleskapet. Den var kvart på syv, og Karianne hadde ikke vist seg. Hun gikk bort til kjøkkenbenken for å sette på kaffetrakteren. Hun burde prøve å få sove litt, men visste at hun ikke ville klare det. Hun kunne like gjerne begynne dagen.

Mens hun sto og så på de svarte dråpene som dryppet ned i kolben, kom tanken til henne: Hva om det ikke var Thorbjørn som hadde vært hos henne? Hvem kunne det da være? Hva visste hun egentlig om noe som helst? Lyset hadde gått i leiligheten hennes, og en gang tidligere hadde noen ringt på, men ikke sagt noe da hun svarte på callinganlegget. Rett etterpå hadde hun sett en mann bevege seg bort fra døren. Hun kunne ikke se hvem det var, men det var noe kjent ved ham. Det eneste hun var sikker på var at den mannen ikke var Thorbjørn.

Hun ristet på hodet mens trakteren gjorde seg ferdig. Hun måtte ikke bli paranoid. Andre beboere i gården hadde også klaget over callinganlegget, og at lyset hennes gikk kvelden før, kunne være en tilfeldighet. Hun fikk jo ordnet det med en gang også, det var bare å skru på sikringen igjen.

Nei, nå måtte hun ikke tvile på seg selv. Bildet lå fortsatt på kjøkkenbordet hennes. Noen hadde lusket utenfor døren hennes. En mann hadde løpt ned trappen. Og hun hadde ingen andre fiender. Den eneste i verden som kunne ha gjort noe slikt var Thorbjørn, det måtte hun ikke begynne å tvile på.

En innskytelse fikk henne til å plukke opp mobilen, men det var altfor tidlig å ringe noen. Det var ingen som kunne hjelpe henne heller, bortsett fra Gaute, og han var i Oslo. Men hun kunne faktisk ringe … Thorbjørn, på hjemmetelefonen hans i Ålesund. Hvis han svarte, ville hun få visshet i det, da var det antagelig ikke han som hadde vært på døren hennes.

Hun husket nummeret utenat fremdeles.

Men hvis hun ringte, hva skulle hun si? Skulle hun bare legge på om han svarte? Hun visste ikke, men hun følte seg truet, og hun måtte gjøre noe.

Hun slo nummeret: 468 50 …, hun nølte før hun tastet de siste tre sifferne. Uansett om hun la på røret med en gang, så ville han registrere at det var hun som hadde ringt. Hva ville skje? Ville han tro at hun ønsket kontakt likevel? Ville han innbille seg at oppringingen var et tegn på at hun ville ha ham tilbake? Nei, hun måtte ikke tenke slik. Thorbjørn hadde vært på døren hennes. Han hadde spionert på henne, og til og med tatt et bilde. Hvis han svarte, ville hun ikke legge på, hun skulle skjelle ham ut etter noter. Men hvis han var hjemme, kunne han ikke ha vært på døren hennes for bare åtte, ni timer siden. Eller kunne han det?

Telefonen brant i hendene hennes.

Hun slo de tre siste sifferne.

Da hun hørte at det begynte å ringe i den andre enden, gikk det kaldt nedover ryggen hennes. Hun ventet. Ring, ring … så for seg den hvite, og alltid skinnende rene, telefonen som sto på et lite bord ute i gangen. Hun husket hvordan han hadde kjeftet på henne en gang hun brukte telefonen mens hun holdt på å rengjøre kjøkkenet.

«Bakterier,» hadde han skreket. «Hendene dine er fulle av dritt!»

Ring, ring …

Håndflatene hennes begynte å bli svette.

Ring, ring, ring … Intet svar.

Han var ikke hjemme. Klokken var bare litt over syv, han kunne ikke ha dratt på jobb så tidlig. Thorbjørn svarte ikke, for han var i Tromsø for å terrorisere henne. Hun bestemte seg for å la telefonen ringe helt ut for å være sikker, men idet hun skulle til å legge på hørte hun en stemme.

«Ja, hallo?»

Han var hjemme. Hånden hennes strammet seg rundt telefonen, som om hun ville kvele røret.

«Hvem ringer på denne jævla tiden av døgnet?»

«Nei, unnskyld,» sa hun. Men det var ikke Thorbjørn sin stemme! Hun skjønte ingenting, det kokte inne i henne. «Beklager at jeg vekte deg,» stotret hun frem.

«Hva faen er det du vil?» hørte hun mannen si. Han var rasende. Hun klarte først ikke å plassere stemmen, men så demret det for henne.

«Hallo … Hvem er du?»

Det var Arne, Thorbjørns far.

«Unnskyld,» sa hun igjen. «Det er Andrea.»

«Andrea?» sa han. Vantro.

«Ja, Andrea. Jeg beklager virkelig at jeg vekket deg.»

«Ja, det gjorde du. Hva er det du vil?»

«Er Thorbjørn der?»

«Hva vil du med Thorbjørn?» Arne hørtes ikke bare trøtt ut. Stemmen var rusten og slørete, som om han hadde drukket dagen i forveien.

«Ingenting, bare glem det. Jeg skulle ikke ha ringt.»

«Har du snakket med ham?»

«Nei?» Hun stusset, hva mente han med det? Visste Arne at Thorbjørn var i Tromsø?

«Hvorfor ringer du hit da?»

«Jeg var usikker,» sa Andrea. «Vet du hvor Thorbjørn er? Er han i Tromsø?»

«Hvorfor spør du?»

«Fordi jeg vil snakke med ham.»

«Om hva da?»

«Om … ting som angår oss,» sa hun.

«Om Sander?»

«Om han også,» sa hun.

«Han sa at han ikke skulle kontakte deg,» sa Arne. «Har han gjort det?»

«Nei, men … En venninne sa hun hadde sett ham i byen. Jeg lurte på om hun snakket sant.»

«Du vet at man helst ikke skal ringe hjem til folk før klokken ti på dagen?»

«Jeg sa at jeg var lei for at jeg vekket deg.»

«Det bør du være,» sa Arne, «og nå legger jeg på.»

«Vent! Vet du hvor i Tromsø han bor?»

«Han vil ikke snakke med deg,» sa Arne.

«Men det er viktig, jeg skal bare …»

«Han er på en fest for gamle kompiser fra militæret, og han trenger ikke en innpåsliten eks å forholde seg til.»

Arne slang på røret.

Fest for gamle militærkompiser? Hun visste ikke en gang at Thorbjørn hadde vært i militæret, men det hadde han naturligvis, og han hadde sikkert ikke bare vært menig soldat heller. Hun så ham for seg som en ung, tjenesteivrig sersjant. Kanskje hadde han til og med vært i tvil om yrkesvei den gangen. Soldat eller politi? Thorbjørn hadde forsøkt seg i det militære først, men hadde vel funnet ut at politiyrket ville gi ham mer makt.

Men hva nå? Arne hadde ikke sagt det direkte, men hun hadde fått bekreftet at Thorbjørn var i Tromsø. Hun var litt stolt av seg selv. Hun hadde ikke blitt satt ut av at Arne svarte telefonen, da overraskelsen hadde lagt seg, hadde hun spurt ham videre ut, og til og med kommet med en spontan løgn om at en venninne hadde sett Thorbjørn i byen. Nå var hun hundre prosent sikker på at det var Thorbjørn som hadde vært hos henne.

Nå hadde hun tatt initiativet til kontakt, men hva skulle hun gjøre?

En gjenforeningsfest?

Det måtte bety at kompisene hans hadde kommet fra fjern og nær til Tromsø. De måtte bo på hotell. Hun måtte finne ut hvilket av dem Thorbjørn hadde tatt inn på.

Hun reiste seg og gikk bort i gangen der telefonkatalogen lå. Hun slo opp de gule sidene og lette frem listen over hoteller. Hun bestemte seg for å ringe de store kjedehotellene først. Listen var overkommelig, for Tromsø var jo ikke stor, og hun visste hva Thorbjørn likte. Han ville ha det rent, stort og strømlinjeformet rundt seg.

Hun slo det første nummeret.

Ventet til hun fikk svar. En smørblid resepsjonist ønsket henne en god dag og spurte hva hun kunne hjelpe til med.

«Ja, hallo,» begynte hun. «Jeg var på fest i går med noen folk som var på en gjenforeningsfest. De hadde vært soldater sammen, jeg tror noen av dem bor hos dere.»

«Ja vel?» sa resepsjonisten. Hun kunne høre at skepsisen kom sigende.

«Det var en av dem som la igjen lommeboken hjemme hos meg,» sa hun. «Jeg vil bare vite om han bor hos dere, så kan jeg levere den i resepsjonen hvis det stemmer.»

«Hva er navnet hans da?» spurte resepsjonisten, litt mindre skeptisk nå.

«Thorbjørn Eliassen,» sa hun.

2

Hun måtte ringe fem hoteller før hun fikk napp, og det kom overraskende på henne at Thorbjørn hadde valgt å bo på lille, koselige Amalie Hotell. Hun hadde trodd at han foretrakk store kjedehoteller, men den gang ei. Kanskje hun ikke kjente Thorbjørn så godt likevel?

Klokken var litt over ni, og nå satt hun i en krok i resepsjonsområdet og gjemte seg bak en avis. På veien hadde hun levert Sander i barnehagen, og nå satt hun og ventet på at Thorbjørn skulle dukke opp. Hun hadde god tid. Noen lommebok hadde hun naturligvis ikke å levere, men i resepsjonen hadde hun sagt at hun skulle møte noen venner, og de hadde gitt henne lov til å vente. Hun hadde god oversikt over resepsjonen, inngangen, over trappen og heisen.

Det plinget, og heisdørene skled opp.

Et eldre par kom ut. Damen med en stor, blomstrete handlebag, og han med et mutt uttrykk i ansiktet. Kanskje han var engstelig for hva fruen hadde tenkt å shoppe den dagen? De så ut som amerikanere, men på veien ut kunne hun høre at damen kvitret et eller annet på tysk.

Hun plukket opp avisen sin og lente seg tilbake. Døren inn til frokosthallen gikk opp, og en mann viste seg i døråpningen. Han var lys og hadde litt mage, og mens han holdt døren oppe, kunne hun se at han sa et eller annet, så nikket han og lo, sikkert av svaret han fikk.

Så dukket han opp. Den blonde mannen hadde snakket med Thorbjørn, og det virket som om de kjente hverandre godt. De hadde nok spist frokost sammen, og nå så det ut som de var på vei opp til rommene sine igjen. Hun krøp sammen bak avisen, men fulgte dem med øynene. De passerte resepsjonen, men trykket ikke på heisknappen. De tok trappen.

Hun kastet fra seg avisen og gikk etter dem. Hun kunne høre at de snakket sammen, eller, det var den lyse mannen som snakket mest. Han pratet ivrig, på noe som kunne minne om rogalandsdialekt. Thorbjørn fulgte opp med korte svar.

De passerte andre etasje og fortsatte til tredje. Hun lot det være ett trappeløp mellom dem, slik at de ikke skulle se henne.

I tredje etasje stoppet de.

«En rask dusj, så ses vi etterpå,» sa Thorbjørn.

«Jeg venter på deg nede,» sa den lyse mannen. Hun kunne se at han smilte. «Eller er du ikke like treig i dusjen lenger?»

«Jeg har blitt enda treigere,» sa Thorbjørn.

Mannen lo, og de skilte lag. Mannen gikk innover korridoren. Thorbjørn fortsatte opp trappen til fjerde. Hun skyndte seg etter ham. Heldigvis var det tepper på gulvet, så de raske skrittene hennes laget ikke mye lyd.

Da de kom opp, gikk Thorbjørn til venstre. Hun ventet til han hadde rundet et hjørne og løp etter. Hun stoppet brått da hun ikke lenger hadde veggdekning, men snek seg til å kikke kjapt rundt hjørnet. Thorbjørn stoppet ved en dør og låste opp med et plastkort. Hun ventet til han gikk inn, så pustet hun ut.

Hva skulle hun gjøre nå? Hun hadde funnet ham, og nå sto hun foran rommet hans, men hvorfor var hun egentlig her? For å konfrontere ham? For å skjelle ham ut og beskylde ham for å ville bryte seg inn hos henne? Kanskje han hadde alibi? Kanskje det rett og slett ikke hadde vært han som hadde lagt bildet på dørmatten hennes?

Tull, tenkte hun. Selvfølgelig var det ham. Det kunne ikke ha vært noen andre. Jeg er her for å få overtaket. Jeg er ikke noe offer!

Hun gikk bort til døren hans. Rom nummer 414.

Hun banket på.

«Et øyeblikk,» hørte hun der innefra. «Jeg kommer!»

Hun banket på en gang til.

«Jeg kommer,» hørte hun, og døren ble revet opp. «Som du maser,» sa Thorbjørn, som hadde regnet med å se rett inn i øynene til kompisen sin. I stedet sto Andrea der, minst ett hode lavere enn den blonde mannen.

«Hva i … Hva gjør du her?»

Andrea rakte ham bildet som hadde ligget på trappen. «Du glemte igjen noe i går.»

Thorbjørn så på bildet.

«Jeg ringte politiet,» sa hun. «De vet at det var en mann på døren min.»

«Hva er det du snakker om?»

«Jeg så deg,» sa hun. Hun løy, men det kunne ikke Thorbjørn vite. «Hva var det egentlig du ville? Bryte deg inn i leiligheten min?»

«Du er gal,» sa han og lukket igjen døren, men hun satte foten i døren.

«Hold deg unna meg,» skrek hun. «Ellers skal jeg gjøre livet ditt til et helvete!»

Han så sjokkert på henne. «Hva skal du gjøre, sa du?»

«Jeg lar meg ikke skremme lenger, jeg kommer til å ødelegge deg!»

Hun så på ham med et kaldt og mønstrende blikk. Håret hans var nyklippet, han var kledd i mørke bukser og en lys skjorte. Ansiktet var alvorlig.

«Du er virkelig gal,» gjentok han. «Du er paranoid og uberegnelig. Og da er du en fare for Sander.»

«Du er en fare for Sander, og du skal holde deg langt unna!»

Thorbjørn ristet på hodet. «Gal,» sa han. «Gal, gal, gal … Men det er greit! Jeg takker nei til jobben i Wien,» sa han.»

«Hva!?»

«Du gir meg ikke noe valg. Siden du helt har mistet kontakten med virkeligheten, må jeg ta ansvar.»

«Men du har allerede takket ja, du har sagt opp jobben din i Molde. Jeg har sjekket, og sjefen din bekreftet det.»

«Jeg flytter til Tromsø,» sa han.

Hun så livredd på ham. Hva hadde hun gjort, hun hadde konfrontert ham uten beviser, uten noen støttespillere. Hun hadde eksponert seg selv, og nå så han sitt snitt til å komme tilbake.

Thorbjørn bøyde seg ned mot henne. «Du kommer på døren min med et bilde, med ville beskyldninger om at jeg har forsøkt å bryte meg inn i leiligheten din. Du sa at du så meg, men det kan du ikke ha gjort. Jeg var ikke der, Andrea!» Han så rasende på henne. «Jeg var ikke der!»

Tankene hennes gikk i ring, hun måtte legge bånd på seg for ikke å ta et skritt tilbake.

«Jeg burde visst det,» sa hun stille. «Jeg burde visst at du bare ventet på en sjanse til å komme tilbake. Og jeg ga deg den på et sølvfat.»

Han smilte. «Ja,» sa han. «Du burde visst det. Du burde visst at det ikke er mulig å gi opp barnet sitt. Ville du ha klart det?»

Hun vaklet og gikk et skritt tilbake. «Jeg fatter ikke hva som gikk av meg.»

Hun forsøkte ikke å skjule bitterheten i stemmen sin. «Hva med jobben din i Wien? Fantes det i det hele tatt noen jobb?»

Han trakk pusten dypt inn før han svarte. «Ja, det fantes en jobb. Det finnes fortsatt en jobb. Jeg vet at du ikke vil like dette, Andrea, men du har akkurat fått meg til å takke nei til den.»

«Men du skulle begynne på nytt, Thorbjørn. Du trengte å begynne på nytt.»

«Planen var å reise til Wien,» sa han. «Jeg skulle være der om fire dager, to dager med møter før jobben starter mandag om litt over en uke … Men jeg skjønner nå at jeg ikke kan dra.»

«Vær så snill … Det er sant at det var en mann på døren min. Jeg var sikker på at det var deg, men hvis det ikke var det, så … Ta imot unnskyldningen min og glem det. Dra til Wien, der kan du få en ny start på livet ditt.»

«Du lyver,» sa han. «Du tror fremdeles at det var meg, det er derfor jeg kan si med sikkerhet at du er gal. Og derfor kan jeg ikke dra …» Han smilte, forsøkte å se nesten medfølende på henne. «Jeg var klar til å reise, Andrea. Faren min har hjulpet meg med forberedelsene, og alt står ferdig pakket hjemme. Jeg hadde annonsert huset til leie. Jeg var bestemt på at det var det beste. Men så kommer du på døren med disse vanvittige beskyldningene.»

«Unnskyld,» sa hun. «Kan du ikke være så snill og la oss være i fred.»

«Tenk … Jeg trodde faktisk at det beste for Sander var at jeg reiste min vei.»

«Det er det beste for Sander.»

«Kanskje du har rett, på kort sikt. Faren din mente også det. Men det er jeg som er faren til Sander. Og verken du eller noen andre kan gjøre noe med det.»

«Vil du trekke ham gjennom en ny rettssak?»

«Hvis jeg må, men i første omgang vil jeg bare se ham.»

Hun ristet fortvilet på hodet, hun visste ikke hva hun skulle si. Hun ville bare bort. Vekk fra ham.

«Når Sander blir eldre, vil han begynne å stille spørsmål. På samme måte som jeg gjorde det da jeg var barn. Hvorfor hater pappa meg? Hvorfor er han ikke glad i meg?»

«Når han vokser opp og spør, så kommer jeg til å fortelle Sander sannheten om deg.»

«Fortelle ham alle løgnene dine? Sander vil gjennomskue deg. Han er min sønn.» Det var kommet en hardhet i stemmen hans nå. «Jeg skal være der for Sander. Jeg skal se gutten min vokse opp.»

«Du egner deg ikke som far.»

Hun trodde at hun så det nå, det var en mørk skygge i blikket hans, som et gjenferd av det gamle mørket.

«Det vet jeg ikke,» sa han. «Og det vet ikke du heller. For jeg har aldri fått prøve.»

Hun ristet på hodet. «Du er akkurat den samme, Thorbjørn. Du har ikke forandret deg, uansett hva psykologen din sier. Det samme hatet driver deg, den samme egoismen. Du spiller akkurat samme spill som du alltid har gjort.»

Redselen var i ferd med å forlate henne nå, den måtte vike for sinnet som sydet og boblet i henne. Igjen slo det henne at hun hadde forandret seg. Den gamle, redde Andrea var borte.

«Jeg beklager at du ser sånn på det,» sa han.

Hun måtte nesten le. «Hva hadde du ventet? At jeg skulle ta imot deg med åpne armer?»

Han ristet på hodet. «Jeg løy aldri om Wien. Jeg hadde tenkt å ta den jobben, men du har fått meg til å se klart. Faren min gjorde aldri noe for å forandre seg, for å bli et bedre menneske.»

Setningen fikk det til å gå kaldt nedover ryggen hennes, trodde han selv at han hadde forandret seg? I så fall var han ikke til å stoppe. Hun ville skrike og forbanne seg selv. Thorbjørn hadde bare ventet på en sjanse, og hun hadde gitt ham den. Kanskje var det sant at han hadde tenkt å dra til Wien. Kanskje hadde han tenkt å jobbe der et par år, til mistankene mot ham bleknet og til baksnakkingen blant kollegene i Ålesund døde hen. Han visste at det ville by seg en ny sjanse. Han måtte bare vente til hun begikk en feil, og nå hadde hun gjort det.

«Hva om Sander og jeg aldri ble kjent med hverandre, fordi jeg aldri prøvde,» sa han. «Jeg vet at du ikke tror det, men jeg har faktisk forandret meg. Det er bare én måte å overbevise deg på, og det er gjennom handlinger, ikke ord.»

«Du sa at du hadde forstått at det var Sanders behov som var viktige, ikke dine.»

«Og det mener jeg fortsatt.»

«Så hva gjør du her, da?»

«Andrea … Det har jeg svart på. Jeg drar hjem til Ålesund i morgen, etter å ha vært med på festen med kompisene mine fra militæret. Det neste jeg kommer til å gjøre er å flytte sakene mine, men til Tromsø, ikke til Wien. Du kommer til å se mer av meg. Så hvis du unnskylder … Jeg må ta en dusj, jeg rakk ikke det før frokost. Og en venn av meg venter nede. Det er en gjenforening med gamle venner, men tro meg, jeg kommer først og fremst til å tenke på deg. Og på Sander.»

«Jeg hater deg,» sa hun.

«Og jeg elsker deg,» sa han og smilte. «Det kan du aldri forandre.»

«Sander hater deg.»

Han så rasende på henne, men så ristet han oppgitt på hodet. «Jeg er den eneste faren han har. Du, av alle, må jo vite hva jeg snakker om. Eller bryr du deg ikke deg om din biologiske far? Ønsker ikke du å ha kontakt med ham?

«Jo, men …»

«Jeg tenkte meg det,» sa Thorbjørn. «Farskapsbånd kan ikke brytes. Ring barnepsykologen, så får vi til et møte … Som tidligere planlagt. Jeg gleder meg allerede.»

Han skjøv henne vekk fra døren og lukket den igjen. Thorbjørn hadde sagt sitt. Krigen var i gang igjen, og det var hun som hadde startet den.