Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

14

Teppefall

Opp av asken

Kamilla Mathisen Og Gro Gravem

14

Teppefall

Opp av asken

 Tidligere utgitt i denne serien:

1. Bak masken

2. Et nytt liv

3. Blindpassasjer

4. Herregårdsteateret

5. Kampen begynner

6. Rettssaken

7. Utpressingen

8. Forelskelsen

9. Ondt blod

10. En siste løgn

11. En siste hilsen

12. Far og sønn

13. Mistanken

14. Opp av asken

1

«Andrea! Andrea!?»

Det var noe kjent ved stemmen. Hun forsøkte å reise seg, men en brannmann grep tak i armen hennes. Varmen fra de voldsomme flammene som slukte Herregårdsteateret slo mot ansiktet hennes. Øynene sved og brant, og munnen var tørr av røyk og aske. Hun slet med å puste og kjempet for å komme seg løs. Hun måtte gjøre noe. Moren hennes var savnet, og stakkars gamle Ole ble igjen der nede i kjelleren.

«Slipp henne, vær så snill!»

Stemmen var nærmere nå, og gjennom røyken skimtet hun de mørke konturene av en mann som hun gjenkjente. Det var Arvid.

«Er det bra med deg?» Han klemte henne inntil seg. «Jeg så at du løp mot bygningen igjen, men det nytter ikke Andrea. Du kan ikke gjøre noe.»

«Mamma er der inne fremdeles.»

«Baksiden er ikke overtent ennå,» sa Arvid. «Gunhild kan ha rømt innover i bygningen.»

«Nei, ikke innover …» sa Andrea. «Da er hun helt alene.»

«Et team med røykdykkere leter etter henne nå,» sa brannmannen som hadde holdt henne tilbake. «De finner henne nok.»

De finner henne nok. Kanskje det, tenkte Andrea, men finner de henne i live?

«Jeg leter etter Ann,» sa Arvid. «Har du sett henne?»

Hun forsøkte å svare, men halsen snørte seg sammen. Det verket i brystet, og hun hostet og harket. Til slutt fikk hun frem ordene: «Hun kom ut sammen med meg,» hvisket Andrea.

«Er du sikker?»

Hun nikket. «Helt sikker. Vi holdt hverandre i hånden på veien ut.»

Det var så vondt å snakke. Bare å puste gjorde vondt, og hun klarte ikke å få tilstrekkelig med oksygen ned i lungene. Hele området var røyklagt.

«Kom, vi må bort herfra,» sa Arvid.

Hun ristet på hodet. «Mamma,» sa hun. «Og Ole. Ole var nede i kjelleren.» Hun begynte å hikste. Store, vonde hikst presset enda flere tårer frem i øynene hennes.

«Jeg tror du er blitt røykforgiftet,» sa Arvid. «Du må til et sykehus. Hvor er legen?»

Hun visste ikke hva som var verst, smerten hun følte ved å forsøke å holde øynene åpne eller synet av teateret som gikk opp i røyk. Hun lukket øynene, men da så hun for seg moren som fortsatt var der inne. Og det kunne være flere enn henne, tenkte Andrea. De hadde vært på skattejakt og løpt rundt omkring i hele den svære bygningen. Herregårdsteateret var som en labyrint. Nå var alle gangene og korridorene fylt av røyk og flammer, og det måtte være umulig å orientere seg der inne.

«Hvordan går det med deg?» spurte Arvid mens han trakk henne med seg. Stemmen hans var lav og hes, den hørtes nesten ikke under brølet fra flammene. Bygningen var blitt et enormt bål. Rundt dem på alle kanter falt et regn av gnister. Tre sykebiler sto parkert etter hverandre, og i det fjerne hørtes flere sirener. Det var blitt satt opp sperrer, og en av brannmennene forsøkte å geleide folk utenfor området, men han var maktesløs mot de paniske festdeltagerne og de vettskremte naboene. Folkene i de nærmeste husene var i gang med å redde ting ut fra husene sine, og flere sto med en telefon i hånden og skrek inn i røret.

«Herregud som du ser ut,» sa Arvid. «Gjør det vondt?»

Ja, det gjorde vondt. Det gjorde vondt langt inne i henne, og overalt i kroppen. Når hun hostet, harket hun opp slim som smakte aske.

«Der er sykebilene,» sa Arvid. «Kom igjen.»

«Men jeg må …»

«Det er ingenting du kan gjøre. Du trenger en lege.»

Han trakk henne mot den nærmeste sykebilen. Svarte, foroverbøyde skikkelser sprang hit og dit mens noen skrek hjerteskjærende og varmen brant i ansiktet hennes. Det kjentes som om nesen hennes var nummen og ikke kunne ta inn flere inntrykk. Tungen hennes var laget av sandpapir. Kroppen, ansiktet hennes, alt verket. Hun hørte stemmer som ropte til hverandre. Hun kjente igjen noen av stemmene, men ingen av dem var Gunhild. Moren hennes hadde ikke klart å redde seg ut. 

Bak sykebilen, i ly for røyken og varmen fra flammene, hjalp Arvid henne ned på en klappstol, som ambulansefolkene hadde satt frem. Det var flere som ble undersøkt av lege, og hun måtte vente på tur. Hun fikk et pledd rundt skuldrene og sank sammen. Hun var ikke i stand til å bevege seg. Gjorde hun det, ville hun bli knust. Hun ville falle sammen. Smuldre opp. Moren hennes måtte klare seg. De måtte redde henne.

Varmen var intens. Gnistene dalte ned som små, glødende stjerneskudd. Hadde det ikke vært så tragisk, ville det vært vakkert. Hun hørte den øredøvende sprakingen fra det enorme bålet som nå var Herregårdsteateret. Arbeidsplassen deres, den historiske bygningen, den viktigste kulturinstitusjonen i de tre nordligste fylkene. Nå forlot det denne verden, ikke i stillhet, ikke langsomt og unnskyldende, men skrikende, i glødende gult, blått, rødt og oransje.

Brannmannskapene ropte kommandoer til hverandre. De måtte forhindre brannen i å spre seg til den øvrige bebyggelsen. I stor grad besto den av eldre trebygninger, like lett antennelige som Herregårdsteateret. Hvorfor var brannfolkene så få? De hadde ingen kontroll over det som skjedde.

Arvid holdt henne inntil seg. Hardt, hardt. Og hun begynte å gråte. Vonde, såre hikst som maltrakterte brystet hennes innenfra. Som sved i halsen hennes.

«Arvid!» ropte en tynn, forskremt stemme.

Det var Ann. Arvid slapp Andrea og tok Ann i armene sine.

«Jeg var redd du ikke hadde klart deg,» sa Ann. «Men så fant frøken Hansen meg, og hun hadde deg på en liste …» Ann hulket og hostet. «Jeg er så glad jeg fant deg!»

Arvid strøk henne over ryggen. «Jeg lette etter deg også. Andrea sa at du hadde kommet deg ut.»

«Det var Andrea som reddet meg,» sa Ann. «Hun grep tak i meg og trakk meg ut.»

Ann gråt av lettelse og glede, hun klarte ikke å stoppe. Det var så sterkt for henne å finne Arvid igjen. Andrea reiste seg og overlot stolen til Ann. Hun følte seg bedre nå som hun hadde kommet unna røyken, og Ann trengte antagelig å se en lege mer enn hun gjorde.

«Andrea!»

Hun snudde seg. Det var noe kjent med stemmen som ropte navnet hennes.

«Der er du jo! Heldigvis …»

Det var Thorbjørn. Noe vilt, nesten desperat hadde formørket blikket hans. Svetteperlene glinset i pannen. «Jeg var nede i byen, og fikk høre at … Jeg kom så fort jeg kunne.»

Da han trakk henne inntil seg, protesterte hun ikke. Det virket som om handlingen var impulsiv, og da han plutselig innså hva han gjorde, slapp han henne brått. Hun kunne se på måten han bevegde seg på, at han hadde drukket alkohol.

«Unnskyld. Jeg ble … Jeg ble så redd for deg. Men hva gjorde dere på teateret? Skulle ikke dere i et bryllup?»

«Bryllupet ble flyttet hit på grunn av det dårlige været.»

«Herregud. Har legene sett på deg?»

«Nei, men det går bra nå. Men mamma er der inne. Og Ole. Han var i kjelleren der brannen startet.»

«Hvordan vet du det?

«Det var jeg som oppdaget røyken.»

Han nikket. «Hvor så du moren din sist?»

«Jeg husker ikke, hun kan være hvor som helst. Vi holdt på med en selskapslek … Folk fløy omkring overalt inne i bygningen.»  

«Hvor ville hun ha løpt hvis hun ikke kom seg ut hovedinngangen? Hvilken vei ville hun tatt?»

Andrea forsøkte å tenke logisk, men teateret var så fullt av kriker og kroker, ganger, trapper og blindveier. «Kanskje hun løp gjennom garderobene,» sa hun. «Der er det en trapp opp til bakdøren. Men da måtte hun ha gått via kjelleren, hvor brannen startet.»

Et skarpt smell fikk henne til å snu seg. Hun så opp mot det ene tårnet. Flammene hadde nådd helt opp dit, og et vindu hadde eksplodert av varmen. Ut fosset tykk, svart røyk, og der inne i røyken var det en bevegelse. Kunne det være moren hennes? Andrea nølte ikke et øyeblikk. «Der oppe!» Hun ropte og pekte mens hun løp bort til en brannmann. «Det er noen der! Der oppe i tårnet.»

Brannmannen kunne også se skikkelsen og ropte øyeblikkelig på kollegaen sin i stigebilen. «Heis den opp dit!» brølte han.

Sjåføren svingte den hydrauliske stigen mot tårnet, og brannmannen klatret opp mens stigen dreide rundt og ble høyere og høyere. Igjen kunne Andrea se skikkelsen der oppe. Det var en dame. Moren min, tenkte hun. Hun snudde seg for å si det til Thorbjørn, men han hadde blitt borte i alt virvaret.

2

Et par brannfolk på bakken jobbet på spreng for å kvele røyk og flammer mens stigen nærmet seg tårnet. Andrea tenkte på moren, på alt det vonde som hadde skjedd. Det siste året hadde hun følt at hun hadde mistet henne, at de aldri kunne få et normalt mor og datterforhold igjen. Men Gunhild måtte ikke dø, det måtte bare ikke skje. Brannmannen måtte redde henne.

Stigen var helt oppe ved tårnet, og nå kunne hun se at en kvinneskikkelse sakte kravlet seg opp på vinduskarmen. Hun ble stående og svaie bak et teppe av røyk. Hopp mamma, tenkte hun. Men skikkelsen sto som frosset fast. Hun var vel skrekkslagen. Andrea kunne se at brannmannen strakte ut hendene, og hun hørte at han ropte noe. Så fikk han tak i armen hennes, og med et rykk dro han henne til seg. Kvinnen ble stående å svaie på den lille plattformen mens brannmannen holdt rundt henne.

Hakk i hæl fulgte en person til. En mann denne gangen, det kunne hun se selv om røyken lå tjukt rundt tårnet. Han tok brannmannens hånd og fikk et tak i rekkverket som omkranset den lille plattformen på toppen av stigen. Kvinnen sank sammen, slik at brannmannen kunne slippe taket i henne, og nå som han hadde begge armene fri, løftet han mannen over fra vinduskarmen til stigen.

Andrea løp bort til stigebilen. «Mamma,» ropte hun mens stigen ble senket. «Mamma, er du der?»

Først da kranen var et par meter over bakken, skjønte hun at det ikke var moren som ble reddet. Det var Alexander Brenne og kjæresten hans, Nathalie. Andrea så opp på dem. Alexander holdt rundt Nathalie som krøket seg sammen og hostet og harket. Fra folkemengden som så på kom jubelrop og applaus, men Andrea klarte ikke å glede seg over at de var reddet. Hun var lamslått. Hun hadde vært sikker på at kvinnen måtte være moren hennes.

«Se på tårnet,» skrek en mann bak henne. «Det raser sammen!»

Et øredøvende brak kom fra den brennende bygningen. En sky av svart røyk veltet frem og et fyrverkeri av gnister føyk over himmelen. Tårnet kollapset og raste ned i etasjen under, der gulvet og ytterveggen ga etter. Tårnet ble hengende en stund før det deiset videre ned, enda en etasje.

Så ble det stille. Det ble mørkt.

Hun kunne ikke se noe, bortsett fra strålen fra en lyskaster som sveipet over bygningen. Lysstrålen stoppet under et vindu på den andre siden av bygningen, og der … Hun syntes hun kunne skimte en skikkelse! Hadde brannfolkene sett det samme? Det var i andre etasje, til venstre for sceneinngangen. Det beveget seg der inne en gang til, kunne hun se, og før hun fikk tid til å rope på hjelp, gikk vinduet i stykker med et knas. En skur av glasskår og trebiter, og en stor, tung gjenstand falt til jorden med et dunk. Ut fra mørket steg et brøl, voldsomt og dypt, før konturen av Thorbjørn kom til syne i flomlyset. Bak ham vokste flammene seg større av oksygentilførselen og truet med å sluke ham helt. Han kastet seg ut, og i det samme så hun at Thorbjørn bar et menneske i armene sine. Ilden slynget seg etter dem ut av vinduet, men nådde dem ikke før Thorbjørn landet på plenen med kvinnen i armene.

«Thorbjørn!» ropte hun. Han var svart fra topp til tå, og skjorten hans var svidd og hadde revnet. Andrea løp det hun orket. Hun hoppet over sperringen samtidig som brannfolkene og ambulansepersonalet styrtet til. En av dem holdt Andrea tilbake mens to andre la ned en båre til skikkelsen som lå på bakken foran dem.

Kvinnen var ugjenkjennelig. Armene hang slapt ned, som på en dukke, og hodet var dekket av aske. Det lå vendt til siden i en underlig, forvridd vinkel. En svart, svidd og klissen masse av hår klistret seg til hodet og halsen. Det røk av henne. På den ene foten hang det en sko som var i ferd med å falle av. En svart og blank sko med en spenne på. Hælen, som en gang hadde vært høy, var smeltet bort. Hun kjente igjen denne skoen. Hun kjente den. Den livløse skikkelsen var Gunhild Verner.

Et svakt klynk slapp ut mellom Andreas lepper. «Mamma,» sa hun.

Hun gikk et skritt nærmere, men ble skjøvet vekk av en brannmann.

«Hold deg unna,» ropte han.

«Det er moren min,» sa hun. «Jeg må vite om hun lever.»

Ambulansefolkene hadde fått Gunhild opp på båren og løp bort med henne til en ventende sykebil.

«Lever hun?!» skrek Andrea. Hun løp etter, men ble dyttet til side før hun kom frem til sykebilen. Bakdørene sto oppe på vidt gap. Andrea så at båren ble skjøvet inn i bilen, før hun sank sammen på det sotete gresset. Ambulansen kjørte av gårde med hylende sirener.

Hun er ikke død, sa hun til seg selv. Hun kan ikke være død. Hadde hun vært død, ville de ikke fraktet henne til sykehuset så fort.

I løpet av noen korte måneder hadde hun mistet faren sin, og nå kanskje moren. Den unge moren hennes. Den vakre moren. Den morsomme, smarte og driftige moren. Moren som hadde sett på datteren sin som en rival. Moren som løy, som hadde sveket henne. Moren som hadde såret og skuffet henne utallige ganger.

Moren som hun fremdeles var glad i, det skjønte Andrea nå. Som hun elsket, til tross for alt som hadde skjedd.

Hun husket hvordan hun hadde beundret moren sin da hun var liten, og så for seg et bilde som hun hadde tatt vare på bestandig. Det var sommer, og moren hadde flettet en blomsterkrans til henne. Hun hadde på seg en hvit sommerkjole og følte seg som en prinsesse. Hun hadde aldri glemt hvor myke morens hender var den dagen. Og håret hennes. Lukten av jordbær fra håret hennes. Det flammende røde håret var borte. Alt var borte. Det eneste som var igjen var en svart, ugjenkjennelig skikkelse.

Hun snudde seg for å se etter Thorbjørn, og oppdaget at nok en ambulanse var i ferd med å forlate stedet med ulende sirener. Han måtte ha fått plass i den.

En stund ble hun bare sittende på det sotete gresset mens Herregårdsteateret brant ned til grunnen bak henne. Hun var ute av stand til å foreta seg noe.

«Hei, du! Du kan ikke sitte der.»

Hun snudde seg og så rett inn i en gul refleksvest. Hun måtte myse for å se bedre, og skimtet en dame i politiuniform. Til slutt så hun at det var Anne-Mette Einarvik, en av politifolkene som hadde etterforsket dødsfallet til Arne Eliassen. Da Einarvik også gjenkjente Andrea, rykket det til i munnviken hennes. Bevegelsen hadde vært nesten umerkelig, men Andrea hadde sett den.

«Du må få en lege til å se på det der,» sa Einarvik. «Det står noen drosjer der borte som avlaster ambulansene. Hvis du er i stand til det, tar du en av dem til sykehuset.»

Stemmen hennes var skarp og myndig. Likevel ble Andrea bare sittende. «Dere må lete i kjelleren,» sa hun. «Ole Pedersen var der nede. Han kom aldri ut.»

«Det er ikke mulig å komme seg ned i kjelleren nå.»

«Jeg skjønner det,» sa Andrea. «Og jeg vet at han må være død. Jeg ville bare si fra hvor dere skal lete, slik at dere finner ham. Ole ville begraves ved siden av kona si. Det fortalte han meg en gang.»

Einarvik nikket. «Jeg skal gi letemannskapene beskjeden.»

«Takk,» sa Andrea.

Andrea, hør på meg, du er skadet. En lege må se på deg. Trenger du hjelp til å komme deg opp?»

Hun ristet på hodet og reiste seg. «Jeg kan gå,» sa hun. «Ingen fare med meg.»

Da hun satte seg inn i drosjen, ba hun sjåføren om å kjøre til sykehuset, men hun ville ikke oppsøke en lege med en gang. Hun måtte få vite om moren hennes levde.

Sjåføren kjørte henne til akutten, hvor hun gikk av. Ved inngangen var det hektisk aktivitet, men så snart hun nærmet seg døren, tok en sykepleier tak i henne.

«Denne veien,» sa hun.

«Nei,» protesterte Andrea. «Moren min ble kjørt hit nettopp. Jeg må vite hvordan det går med henne.»

«Du er skadet, det ser jeg jo. Vi er nødt til å se på deg først. Har du pustet inn mye røyk?»

«Jeg har ikke hostet på lenge,» sa hun. «Jeg vil ikke ha behandling før jeg får vite om moren min er død.»

Legen så en stund på henne. «Ok, hva heter moren din?»

«Gunhild Verner. Hun kom nettopp, men hun var bevisstløs. Hun var ikke i stand til å si navnet sitt.»

Plutselig, uten forvarsel, brakk hun seg. Det føltes som hun skulle spy, men det kom ingenting. I stedet ble det vanskeligere og vanskeligere å puste. Det siste hun fikk med seg var at legen holdt henne og ropte på assistanse, og så ble alt svart.