Ingelill Kruse Jensen

3

Krusesagaen

Frihetens pris

Ingelill Kruse Jensen

3

Krusesagaen

Frihetens pris

Bøkene i Krusesagaen:

1) Kongens datter

2) Skjulte fiender

3) Frihetens pris

4) Ondskapens hjerte

5) Mykere enn vinden

6) Ingen kjenner dagen

7) Mørkemakt

8) Fanget av fortiden

9) Oppgjørets tid

10) I all evighet

Personer i Krusesagaen:

Elisabeth Sophie Gyldenløve – uekte datter av kong Christian IV.

Vibeke Kruse – Elisabeths mor. Kong Christian IVs livsledsager gjennom 19 år.

Jacob Bjelke – leiesoldat og våpenfører. Kommer fra en høyt respektert familie, er uekte sønn.

Jori Leon – farløs gutt. Mor, søster og bror er i live.

Mathias Aagesøn – Jacob Bjelkes onkel.

Evelyn – Jacob Bjelkes tante.

Peter – sønn av Mathias og Evelyn. Tidligere leiesoldat.

Mathilde Lunde – trolovet med Peter.

Mor Eli – trollkvinne.

Johan Mikkelsen – pirat og kaptein på skipet Medusa.

Ketell Møller – fogd.

Folke Haga – doktor.

Karin – tjenestepike på Solum.

Olaug – kjøkkenjente på Solum.

Jon – stalldreng på Solum.

Wilhelm – fru Vibekes trofaste tjener.

Arr-Tryne – hærfører.

Hannibal Sehested – stattholder.

Corfitz Ulfeldt – rikshovmester.

Hertug Frederik – kong Christian IVs sønn med dronning Anne Cathrine av Brandenburg.

Leonora Christina – datter av Kirsten Munk og kong Christian IV.

Kirsten Munk – kong Christian IVs tidligere hustru.

Slik sluttet forrige bok

Med dirrende fingre rev moren brevet ut av fogdens hender og brøt seglet. Langsomt åpnet hun dokumentet. Øynene hennes fór nedover arkene. Hun ble hvit i ansiktet. Brått så hun ut som en gammel kone. Stillheten lå tung i rommet. Plutselig brøt moren tausheten.

 «Riksrådet skriver at det har blitt fremsatt anklager mot meg,» utbrøt hun hest. «Jeg må melde meg på Københavns slott innen 30 dager fra i dag. Riksrådet vil høre min forklaring før det blir avgjort om det skal reises tiltale mot meg.»

Elisabeth sto som fastfrosset til gulvet og hørte morens ord. Dette kunne ikke skje! Det måtte være en feil!

«Hva går anklagene ut på, fru Vibeke?» Jacobs harde stemme skar gjennom værelset.

«Høyforræderi.» Morens stemme brast. «De anklager meg for å ha sviktet landet mitt!» Hun lot hånden synke. I samme øyeblikk falt et sammenbrettet papirark ut fra brevet og landet på gulvet.

Elisabeth stirret på papiret som lå foran føttene hennes. Som i en døs bøyde hun seg ned og foldet arket ut. Midt på den gråhvite flaten så hun et nytt seglmerke. Seglet var gult og viste et bilde av tre utsprungne røde roser.

Moren gispet da hun fikk øye på seglet. Hun løftet hånden og pekte. Skrekken lyste ut av øynene hennes.

«Kirsten Munk! Det er hennes segl!»

Tårene strømmet nedover kinnene hennes.

«Jeg hører allerede folkemengden på retterstedet rope etter blod. Mitt blod. Etter alle disse årene kommer Kirsten omsider til å få sin hevn – når hun ser skarpretteren sette mitt hode på en stake!»

Kapittel 1

11. mars 1648

«Etter alle disse årene kommer Kirsten omsider til å få sin hevn – når hun ser skarpretteren sette mitt hode på en stake!» utbrøt fru Vibeke.

Elisabeth følte blodet forsvinne fra ansiktet. Høyforræderi. Skafottet. Kirsten Munk. Ordene virvlet med rasende fart rundt i hodet. Faren hadde vært den eneste som kunne stanse Kirsten Munk, men han var død. Hun hev etter pusten. Hva slags ondsinnet renkespill hadde farens tidligere hustru planlagt for moren?

Moren vaklet og måtte støtte seg til bordkanten. Øynene hennes lå som sorte hulninger mot den askegrå huden. «Det er slutt,» sa hun med skjelvende stemme. «Livet mitt er over. Kirsten har omsider fått hevnen som hun har ventet på i alle disse årene.»

«Mor, ikke tenk slike tanker.» Elisabeth tok seg kraftig sammen, skrådde over gulvet og la armen trøstende rundt moren. «Du har ikke gjort noe galt, uansett hva Kirsten Munk eller andre anklager deg for.»

I det samme tok fogden et skritt frem. «Slikt et rørende øyeblikk,» sa han.

Den spydige tonen fikk Elisabeth til å løfte hodet. Med stigende avsky betraktet hun den gråhårede mannen foran henne. Han skrøk hånden over haken med et dårlig skjult smil. Elisabeth grøsset. Her sto fogden og godtet seg over morens fortvilelse. Skadefryden rent lyste av ham.

Bjelke brøt inn i samtalen. «Dersom De har fullført Deres ærend, ber jeg om at De forlater gården, fogd.» Uten å vente på svar åpnet han døren bak mannen.

«Kaster De meg ut?» Fogden snudde seg og gikk med truende steg mot Bjelke.

«Dersom De ikke har ytterligere budskap å overbringe, kan jeg ikke se noen grunn til at De skal fortsette å oppholde Dem på Solum.»

Elisabeth så at fogdens brede rygg stivnet. Det grå hodet hans sank ørlite ned mellom skuldrene. Men Jacob lot seg ikke avskrekke, sto bare avventende ved døren.

«De kan ikke behandle meg slik!» Fogden var hes i stemmen.

Jacob trakk på skuldrene. «Mitt siste ord er sagt i denne saken.»

«Jeg skal sørge for at De kommer til å angre på dette.» Fogden presset ordene frem mens han trampet forbi ham og forsvant ut gjennom den åpne døren.

Tydelig irritert lukket Jacob døren og sank ned på en stol. Et bistert drag gled over ansiktet hans.

«Lar du sinnet fly av med deg, gutt?» Mathias bøyde seg frem over bordet. «Du vet vel at man ikke ustraffet jager fogden på dør i denne bygda?»

Jacob svarte ikke.

«La gutten være, Aage Mathias.» Evelyn sendte ham et advarende øyekast før hun gikk bort til Elisabeth og moren. «Jeg er viss på at anklagene mot Dem ikke er sannferdige, fru Vibeke. De skal se at dette vil ordne seg straks riksrådet hører Deres forklaring.»

«Takk for Deres vennlige ord, fru Evelyn.» Moren stirret på Evelyn med tårer i øynene.

«De er meget blek, fru Vibeke. Kanskje De skulle hvile Dem en stund? Jeg har et rom innenfor her, hvor det er fredfullt og varmt.» Evelyn smilte og gjorde en håndbevegelse mot døren bortenfor peisen.

«Jeg tror De har rett, fru Evelyn. En liten hvil hadde gjort godt.» Moren grep henne i armen og lot seg villig føre over gulvet.

Da Elisabeth gjorde tegn til å følge etter, ristet husfruen på hodet.

«Overlat din mor til meg en stund, Elisabeth. Vær ikke redd. Det finnes alltid en utvei.»

Elisabeth kjente tårene stige i øynene. Hun forsøkte å svare, men stemmen ville ikke bære. Tafatt ble hun stående midt på gulvet.

Lyden av en stol som skrapte mot gulvet, fikk henne til å vende seg mot bordet. Mathilde hadde reist seg.

«Jeg får gå og se om Karin trenger hjelp i eldhuset,» mumlet hun og hastet forbi med krum nakke.

Elisabeth fulgte henne med blikket. Det var tydelig at fogdens uventede besøk hadde gjort Mathilde både nervøs og oppkavet. Mo i knærne stavret Elisabeth seg tilbake til bordet og ség ned på den nærmeste stolen. Hun stirret på arket som hun knuget i hånden. Forsiktig la hun det på bordet og forsøkte å glatte ut skrukkene med fingrene. Det røde seglet lyste mot henne, sto som et ondskapens varsel på den gulhvite papirflaten.

«Det ser ut til at mor har rett,» mumlet hun og studerte bildet av de tre røde rosene. Skammen over å ha løyet for moren brant i henne. Kirsten Munk måtte være en mektig kvinne, siden hun fikk både riksrådet og lensherren til å danse etter sin pipe. Det måtte være lensherre Bildt som hadde sendt bud til København om at moren befant seg på Solum. Slik en tarvelig handling!

«Gi meg brevet, Elisabeth.» Jacobs stemme trakk henne ut av tankene. Han pekte på brevet. «La meg se hva som er skrevet.»

Hun nølte. Det kongelige seglet luet mot henne. Den sorte teksten buktet seg sirlig bortover arket. Hun grøsset ved tanken på de ondskapsfulle planene som skjulte seg bak den pertentlige håndskriften. Motvillig skjøv hun brevet over bordet.

«Fortell meg hva som står skrevet, gutt.» Mathias rettet seg opp i stolen og slo håndflatene utålmodig i bordplaten.

Jacobs øyne gled raskt over teksten. Med en grimase lot han arket falle.

«Det er som fru Vibeke fortalte. Riksrådet krever at hun skal reise tilbake til Københavns slott innen tredve dager fra i dag. Hun skal møte riksrådet og svare på anklagene som er rettet mot henne. Etter at forhørene er ferdige, vil riksrådet vurdere om hun er skyldig. Dersom hun uteblir eller ikke kan bevise sin uskyld, vil hun dømmes etter lovens strengeste straff.»

Elisabeth hørte ordene, men kunne ikke ta dem til seg. Alt var så uvirkelig. Likevel – dette var ikke noen vond drøm hun ville våkne fra. Uroen som hadde plaget henne slik, den gnagende følelsen av at noe ondt ville hende, nå hadde det skjedd. Og hva om riksrådet besluttet at moren var skyldig? Da ville hun bli henrettet! Tanken på at moren kunne havne i skarpretterens hender skar i henne. Hun husket hvordan den blodtørstige menneskemengden på retterstedet hadde jublet hver gang skarpretteren lot øksen falle over en dødsdømts nakke. De avkappede hodene ble plassert på høye staur som et bevis på at den dømte hadde fått sin straff. Hun mintes de bifallende tilropene som runget når bøddelen, skarpretterens assistent, lot lemmen i galgen falle og nakken til den dømte knakk. Den døde kroppen måtte henge og dingle helt til det ble kveld, til spott og spe.

Elisabeth følte hjertet hamre tungt i brystet. Arket med seglmerket ble utydelig foran øynene hennes. Hun blunket, forsøkte å fokusere blikket, men øyenlokkene virket usigelig tunge. I det samme merket hun en bevegelse ved siden av seg. Før hun rakk å løfte hodet, presset noen en flaske inn i hånden hennes.

«Ta deg en real sup, frøken. De er jo nær ved å falle i uvett der De sitter.» Stemmen til Mathias klang i ørene. Åndsfraværende merket hun at han løftet armen hennes slik at hun fikk satt flasken til munnen. «Drikk nå. Dette vil gjøre Dem godt.»

Elisabeth åpnet lydig munnen og svelget unna. En stor slurk. I neste øyeblikk gispet hun etter luft, hostet og harket. Væsken sved som ild i halsen og fortsatte nedover brystet. Tårene spratt i øynene.

«Takk,» hvisket hun hest og tørket seg rundt munnen med håndbaken.

«Å, det er Dem vel unt.» Mathias humret fornøyd. «Jeg ser at De har fått fargen tilbake i kinnene også.»

Hun tvang frem et smil. «Du har rett, Mathias. Jeg føler meg faktisk litt bedre.»

«Men hva nå?» Han satte seg på stolen ved siden av henne.

Litt forfjamset stirret hun på ham. Men han så ikke på henne, ansiktet hans var vendt mot Jacob.

«Hva skal vi foreta oss?»

«Hva tenker du på, onkel?»

«Jeg mener dette!» Mathias slo ut med hendene. «Vi må da forsøke å hjelpe fru Vibeke.»

«Vi? Skal vi hjelpe fru Vibeke?» Jacob rettet seg i ryggen og stirret på onkelen. Det ene øyenbrynet hevet seg som en mørk vinge opp mot pannen. «Jeg trodde du ikke ønsket å komme på kant med øvrigheten?»

Mathias ble flammende rød i ansiktet. «Men det var da slett ikke slik ment. Du må da skjønne at jeg lot sinnet løpe av med meg,» mumlet han. «Nå er fru Vibeke i nød, gutt. Hun trenger hjelp. Og Danmark–Norges fremtidige konge vil kanskje også sette pris på at vi bistår henne i en sådan vanskelig situasjon.»

«Jeg tviler på at hertug Frederik skjenker deg en kongsgård dersom du hjelper fru Vibeke,» svarte Jacob tørt. «Riktignok har riksrådet utpekt ham som den neste kongen, men frem til kroningen ligger all makt i riket på riksrådets hender.»

Elisabeth kjente at hjertet sank i brystet. «Mener du at det er ingenting vi kan gjøre for å hjelpe henne?» Ordene fløy over leppene før hun fikk tenkt seg om. «Beskyldningene mot mor er både ondsinnede og falske! Jeg nekter å la riksrådet tvinge oss til …»

Hun tidde da Jacob ristet på hodet. «Din mor har ingen mulighet til å unnslippe møtet med riksrådet. Å unnlate å stille på Københavns slott vil være det samme som å erklære seg skyldig i anklagene.»

Tunge støveltramp hørtes utenfor i svalgangen. Elisabeth skottet mot døren og så Peter stige innenfor, men var altfor opprørt til å stanse ordene som lå på tungen.

«Mener du at vi bare skal overlate mor til Kirsten Munk og alle andre som står bak denne sammensvergelsen?»

Peter rev av seg kappen og satte seg.

«Jon overbrakte meg beskjeden din, Jacob. Jeg kom så fort jeg kunne.» Han smilte skjevt. «Men jeg visste ikke at fogden hadde for vane å gå på hjemmebesøk.»

Elisabeth visste ikke om hun skulle le eller gråte da hun så inn i de ertende øynene på den andre siden av bordet.

«Min mor er trolig på vei til skafottet,» sa hun med dirrende stemme og så smilet forsvinne fra Peters ansikt. «Det var derfor fogden var så vennlig å komme hit, for å gi oss beskjed.»

Peter stirret forfjamset rundt seg. «Mener du at fru Vibeke …» Han rødmet. «Jeg ber så meget om unnskyldning, prinsesse. Det var ikke i mine tanker at fogden hadde et slikt budskap.»

Før Elisabeth rakk å svare, hørte hun fru Evelyns stemme bak seg.

«Elisabeth! Du må komme. Jeg frykter at din mor er i ferd med å få et illebefinnende.»

Elisabeth følte uroen som en knute i magen. Moren hadde sagt at hennes helse hadde blitt sterkere etter at de reiste fra København, men det var tydelig at dagene i fangenskap hos lensherren hadde jaget bort hennes lyse sinnelag. Hun krympet seg ved tanken på morens skarpe tunge. Siden de hentet henne hos lensherren, hadde moren nærmest oppført seg som en fremmed. En sint og bitter kvinne.

Hun reiste seg og hastet over gulvet mot Evelyn.

«Hva er det med mor?»

«Jeg er redd for at hun faller i uvett, Elisabeth.»

Moren lå tilbakelent på en sofa i det lille værelset. Synet av morens bleke ansikt mot de fargerike putene fikk Elisabeth til å gispe.

«Mor!» Hun grep morens hånd. «Mor, kan du høre meg?»

Evelyn bøyde seg frem og strøk fru Vibeke varsomt over pannen.

«Se, hun forsøker å åpne øynene.»

Elisabeth kjempet med tårene. For morens skyld måtte hun være sterk.

Plutselig ristet moren på hodet. Mumlet usammenhengende.

«Mor, hva sier du?» Hun bøyde seg frem og la øret inntil morens munn.

«Kirsten … forgiftet …» Ordene var svake som vindpust.

Elisabeth knuget morens hånd mellom sine. «Hva mener du, mor? Jeg forstår ikke …»

Morens øyenlokk blafret. «Forgiftet … Hun mislyktes.» Ordene kom støtvis. «Hun hater meg.»

Elisabeth kjente at hjertet dunket tungt i brystet.

«Hvem var det som ble forgiftet, mor?»

«Christian og jeg.» Morens bleke ansikt glinset av svette. Leppene skalv. «Kirsten forsøkte å forgifte oss …» Hun trakk pusten.

«Hvil deg, mor. Du kan fortelle meg alt siden, når du blir sterkere.» Elisabeth innså at moren trengte ro. Likevel kunne hun ikke gjøre annet enn å undre seg over morens ord. Hadde Kirsten Munk virkelig prøvd å forgifte moren og faren? Elisabeth rynket pannen. Var dette årsaken til at morens helse hadde skrantet etter at de hadde flyttet tilbake til Rosenborg? Og hva med faren? En urovekkende tanke bante seg frem, gjorde henne kald av skrekk. Mente moren at Kirsten Munk var skyld i hans død?

Evelyns stemme trakk henne ut av tankene. «Skal vi sende bud på doktoren, Elisabeth?»

Før hun rakk å svare, grep moren henne i armen.

«Nei! Ikke send bud på doktoren! Hører du, Elisabeth? Jeg er ikke dårlig, jeg er bare så fryktelig sliten. Det er ingen grunn til å bry doktoren med en slik fillesak.»

«Men, mor …» Morens bedende ansiktsuttrykk fikk Elisabeth til å nøle.

Evelyn plukket opp et teppe som hang over sofaryggen og skjøv Elisabeth til side. «Strengt tatt burde vi sende bud etter doktoren,» sukket hun og bredte teppet over moren. «Men vi får se tiden an en stund. Jeg kan sitte litt hos henne.»

«Men du trenger ikke …»

«Ikke noe men, barn. Du er hvit som sne i ansiktet og skjelver som et aspeløv. Legg deg nedpå en stund. Du kan avlaste meg siden. Mathilde kan hente deg dersom din mor blir dårligere.»

Til tross for uroen som gnagde i henne, visste hun at Evelyn hadde rett. Hun ville ikke være til særlig hjelp for moren dersom hun ikke hadde krefter til å stå på bena. Blikket hennes falt på Mathilde, som sto urørlig inntil veggen. Ubemerket hadde hun kommet inn i værelset. Ansiktet hennes lå i skygge, men Elisabeth kunne se at hun nikket.

«Selvsagt, Evelyn. Jeg kan hente frøken Elisabeth dersom det skulle vise seg at fru Vibeke vil ha henne ved sin side,» sa hun.

Elisabeth samlet skjørtene og var på nippet til å gå, men det var noe ved Mathilde som fikk henne til å nøle. Hun myste mot den smale skikkelsen.

«Er alt vel med deg, Mathilde?»

«Jeg visste ikke at kong Christian var Deres far, frøken Elisabeth. Vår konge! De burde fortalt meg det.» Hun la armene i kors over brystet og stirret sint på henne. «Min uvitenhet må ha moret Dem kostelig, frøken Elisabeth.»

Elisabeth svelget og forsøkte å skimte ansiktet hennes inne i skyggene. «Jacob syntes ikke det var noen grunn til å fortelle utenforstående om …»

«Jacob, selvfølgelig …» avbrøt Mathilde. «Jacob, som ikke har vært hjemme på en lang stund, vender plutselig tilbake og beordrer alle hit og dit. Det er nesten som om han tror at han eier gården! Utenforstående, sier De? Onde tunger kan nok kalle meg for mangt, frøken Elisabeth, men noen utenforstående er jeg absolutt ikke!»

Elisabeth kunne ikke unngå å høre hvordan gråten bygget seg opp i stemmen hennes. «Jeg beklager, Mathilde. Jeg visste ikke at …»

«Som kongsdatter burde De i det minste funnet en bedre unnskyldning.» Mathilde kneiste med nakken. «Men De skal vite at jeg også bor på Solum, enten De liker det eller ei. Og hadde det ikke vært for at min far …»

«Ti, barn! Dette er verken tid eller sted for slikt munnhuggeri,» utbrøt fru Evelyn skarpt.

«Men jeg har da også rett til å vite …» Mathilde snudde seg mot henne.

«Kjære Mathilde, la oss ikke dvele ved fortiden. Det gavner ingen å gråte over spilt melk.» Evelyn smilte anstrengt da hun vendte seg mot Elisabeth.

«De siste dagers hendelser har gjort oss alle oppskjørtet. Jeg håper at du forstår …»

«Jeg skal gå, Evelyn.»

«Godt. Hvil deg litt nå. Ellers frykter jeg at vi får enda flere pleietrengende her på gården,» sa hun og skjøv Elisabeth bestemt mot døren.

Elisabeth bet seg i leppen og stirret på Mathildes bortvendte ansikt. Hun tenkte tilbake på den dagen de hadde vasket og gjort i stand loftsstua til dansen. Til tross for de harde ordene som hadde falt mellom dem inne på stuekjøkkenet, hadde de etter hvert arbeidet godt sammen. Kanskje Mathilde hadde rett i at hun burde fortalt henne om faren, tenkte hun da hun hadde forlatt kammerset.

Forfjamset så hun at det store stuekjøkkenet var tomt for folk. Hvor hadde alle tatt veien? Bare brevarket lå igjen på langbordet. Hun gikk langsomt nærmere, stirret på kongeseglet. Hva ville skje med moren? Hadde bare faren vært her! Han ville aldri tillatt at moren ble behandlet slik.

Hun strøk seg trett over pannen. En liten hvil ville sikkert klarne tankene og gi henne nye krefter. Med et sukk forlot hun værelset.

En intens banking rev henne ut av den drømmeløse søvnen. Forfjamset slo hun øynene opp. Hva var det som laget slikt fryktelig uvesen? Et sted midt mellom søvn og virkelighet steg minnene om mannen i den sorte kappen frem for henne. Redselen hugg i brystet. Men da Evelyns klare stemme lød ute fra svalgangen, våknet hun brått.

«Elisabeth, hører du meg?»

Hun ristet minnene av seg og spratt ut av sengen. Uventet kjente hun hvordan kvalmen bølget gjennom henne da føttene traff gulvet. En sur smak av galle sved i halsen. Hun svelget febrilsk, presset hendene hardt mot magen. Tvekroket vaklet hun mot den låste døren og åpnet.

«Du skulle jo komme, Elisabeth.» Evelyn var tydelig oppskjørtet, men tidde et øyeblikk da hun fikk se henne. «Men kjære deg, er du også syk?»

«Jeg er bare litt svimmel,» svarte hun hest. «Men du sa at jeg skulle komme?» Hun pustet dypt og kjempet for å holde magen i ro.

«Å! Ja visst, jeg glemmer meg helt,» utbrøt Evelyn og ristet oppgitt på hodet. «Vi har ventet på deg. Hvorfor drøyer du så lenge? Din mor har blitt dårligere etter at du gikk.»

Elisabeth ble isende kald. «Hvorfor har jeg ikke fått beskjed om dette?» Hun bøyde seg for å ta på seg støvlene, men vaklet og måtte støtte seg til veggen.

«Men Mathilde fortalte meg at hun hadde vekket deg og gitt deg beskjed.»

«Ingen har vekket meg, Evelyn. Jeg har ikke snakket med noen, verken Mathilde eller andre. Før du banket på.» Elisabeth var skarpere i stemmen enn hun hadde tenkt.

«Jeg forstår ikke, Mathilde sa da tydelig at hun hadde …» Evelyn tidde.

«Det finnes sikkert en forklaring,» sa hun og dro på seg støvlene. «Kom, la oss gå.» Hun slengte sjalet over skuldrene.

Sammen hastet de nedover trappen og ut på trammen. Takknemlig kjente hun at den friske kveldsluften gjorde magen roligere. Tenk at det var kveld allerede. Hun måtte ha sovet i mange timer. Så fort hun kunne fulgte hun etter Evelyn inn i storstova.

I gangen utenfor stuekjøkkenet stanset Evelyn. Hun hev etter pusten. «Det får ikke hjelpe at din mor ikke ønsket at doktoren skulle komme. Nå har jeg sendt Jon av gårde med beskjed til doktor Haga,» hvisket hun. Øynene hennes var blanke. «Og jeg håper inderlig at han er hjemme.»

Elisabeth grep henne i armen. «Hva sier du, Evelyn? Mener du at mor … at det står om livet?»

«Det er Vårherre som råder, Elisabeth.» Hun skjøv hånden hennes unna og åpnet døren. «Vi får håpe at doktoren kan finne et botemiddel til din mors sykdom,» svarte hun over skulderen.

Elisabeth fulgte hakk i hæl. Fjernt registrerte hun at stuekjøkkenet var tomt, til tross for den store gryten som putret svakt over glørne i peisen. Døren inn til værelset der hvor moren lå, sto åpen. I lyset fra kandelaberen skimtet hun en skikkelse som satt ved morens side. Det var kjøkkenjenta, Olaug. De røslige nevene hennes strøk langsomt over morens ene hånd. Elisabeth gikk nærmere. Uroen steg i brystet ved synet av morens bleke ansikt. Det virket som hun sov.

«Men Olaug, er det du som sitter her? Hva har skjedd?» Evelyn sprang ut på gulvet. «Hvor har Mathilde tatt veien?»

«Jeg vet ikke hvor Mathilde er, frue. Men hun ønsket at jeg skulle se til fru Vibeke en stund.» Kjøkkenjenta pakket teppet tettere rundt moren og reiste seg. Hun nikket vennlig mot Elisabeth.

«Å, sier du det? Men sa hun ikke hvor hun skulle? Det er jo langt på kveld.» Evelyn satte hendene i hoftene.

Olaug rettet på hodelinet. «Mathilde pleier aldri å si hvor hun går, fru Evelyn. Hun sa bare at hun hadde et viktig ærend.»

«Nå ja. Jeg glemmer meg helt. Mathilde er ikke lenger er et barn, men snart en gift kvinne. Hun dukker nok opp snart.» Evelyn skjente halvhøyt på seg selv mens hun strøk hånden over fru Vibekes panne. «Hun er fryktelig varm. Har hun vært våken, Olaug?»

«Hun mumlet litt i sted og kastet seg urolig rundt, men hun slo ikke opp øynene. Jeg tror at feberen gir henne vonde drømmer, frue.»

«Men vil ikke doktoren være her snart?» Elisabeth brøt utålmodig inn i samtalen, stirret på de to kvinnene.

«Doktor Haga bor på Heia, et stykke utenfor Christianssand, Elisabeth.»

En dirrende streng i Evelyns stemme fikk henne til å nøle. «Åh! Er det langt dit?»

De to kvinnene foran henne vekslet blikk. Elisabeth forsøkte å skyve den gnagende frykten til side.

«Det er et godt stykke til Heia, særlig nå som det mørkner og man er nødt til å følge landeveien og ikke kan reise gjennom skogen,» svarte Evelyn.

«Doktor Haga i skogen, det skulle jeg likt å se …» Kjøkkenjenta humret lavt for seg selv.

«Olaug! Vokt deg for hva du sier! Doktor Haga har arbeidet i denne bygda i mange år.»

«Jeg beklager, frue. Men dersom fruen ikke trenger meg mer, går jeg og ser til aftensmaten.» Med senket hode forlot hun værelset.

«Slik en stabeis hun har blitt, tausa,» utbrøt Evelyn og ristet på hodet. «Hadde det ikke vært for at hun er så makeløs på kjøkkenet, skulle jeg ha erstattet henne for lengst.»

«Men doktor Haga er en dyktig mann?»

«Ja, han har arbeidet som doktor i en mannsalder. Og han har berget mange liv i løpet av disse årene.»

«Det var godt å høre.» Hun sank ned på kne og lente seg frem over sengeteppet. Moren var rød i kinnene, men pustet rolig. «Hva gjør vi nå, Evelyn?»

Evelyn satte seg på stolen der kjøkkenjenta hadde sittet. «Nå skal vi ikke gjøre annet enn å vente, barn. Vente på at doktoren skal komme.»

Elisabeth sukket og satte seg bedre til rette. Gulvet var hardt mot knærne, men hun hadde ikke lyst til å flytte seg. Det føltes trygt å ha moren så nær, kjenne varmen hennes og se at hun pustet.

«Hva er i veien med Mathilde?» Spørsmålet glapp over leppene hennes før hun fikk tenkt seg om. Hun kikket skrått på husfruen.

«Hva mener du?»

«Hun ble så sint i morges.» Tankefull klødde hun arrene i tinningen. «Det virket som hun ble helt bestyrtet da hun fikk vite at min far er … jeg mener, at min far var kong Christian.»

«Å,» svarte Evelyn med en liten latter. «Å ha en konge til far er selvfølgelig for deg, kjære barn. Men du må også forstå at for vanlige folk kan noe slikt være ganske uvirkelig.»

«Ja, men …» Hun nølte. «Men hva har skjedd med Mathildes far? Hvorfor bor hun ikke sammen med ham? Hun nevnte noe om …» I et glimt husket hun Mathildes truende ord. … Jacob er altfor god for deg! Hadde jeg bare visst at han skulle vende hjem så snart, skulle jeg valgt ham som ektemann fremfor Peter … Elisabeth grøsset ved tanken på Mathildes fordreide ansikt. Mathias og Evelyn har sørget godt for meg siden min far reiste. Jeg har nærmest blitt som en datter for dem …

«La nå ikke ditt hode fylles med unødige bekymringer.» Evelyn dro henne ut av tankene. Hun var unnvikende i blikket. «Akkurat nå skal du bare tenke på å få din mor på bena igjen, og ingenting annet.»

Elisabeth innså at husfruen ikke ønsket å svare på spørsmålet hennes. Hun kunne ikke la være å undre seg over hvorfor hun ikke ville snakke om Mathildes far. Kanskje Mathilde savnet ham? Akkurat som jeg savner min far, tenkte Elisabeth trist. Men det var likevel noe ved Mathilde som gjorde henne usikker. Hun hadde ikke glemt Mathildes hatefulle blikk da hun ankom Solum.

Øynene hennes streifet morens urørlige ansikt. Hun var viss på at Mathilde ikke hadde vekket henne da moren ble dårligere, uansett hva Evelyn trodde.