Ingelill Kruse Jensen

8

Krusesagaen

Fanget av fortiden

Ingelill Kruse Jensen

8

Krusesagaen

Fanget av fortiden

Bøkene i Krusesagaen:

1) Kongens datter

2) Skjulte fiender

3) Frihetens pris

4) Ondskapens hjerte

5) Mykere enn vinden

6) Ingen kjenner dagen

7) Mørkemakt

8) Fanget av fortiden

9) Oppgjørets tid

10) I all evighet

Personer i Krusesagaen:

Elisabeth Sophie Gyldenløve – uekte datter av Christian IV

Vibeke Kruse alias Alette Victoria Kruse – Elisabeths mor. Christian IVs livsledsager gjennom 19 år

Jacob Bjelke – leiesoldat og våpenfører

Jori Leon – farløs gutt

Mathias Aagesøn – Jacob Bjelkes onkel

Evelyn – Jacob Bjelkes tante

Peter – sønn av Mathias og Evelyn. Tidligere leiesoldat

Gøril – ny tjenestepike på Solum

Olaug – kjøkkenjente på Solum

Jon – stalldreng på Solum

Torunn Storvik – kjøpmannsdatter

Margit – bondekona Ragnas eldste datter

Torgils Lange – bygdelensmann

I Danmark:

Kaptein Claus Ahlefeldt – gift med Elisabeth

Constance Jebsen – Elisabeths svigerinne og kaptein Ahlefeldts søster

Alfred Jebsen – gift med Constance

Kong Frederik III – Elisabeths halvbror

Kirsten Munk – Christian IVs forstøtte hustru

Corfitz Ulfeldt – rikshovmester og riksgreve

Hannibal Sehested – stattholder

Ordforklaringer:

Hundevakt – vakten på et fartøy mellom kl. 12 og 4 om natten.

Kjølhale – krenge et fartøy over på siden for å undersøke/reparere skipssiden under vannlinjen. Også brukt som avstraffelsesmetode i seilskutetiden.

Slik sluttet forrige bok

Elisabeth følte uroen i brystet forsvinne da hun så Rosenborg slott komme til syne foran dem. Sommeren var kommet for fullt her også, og slottsparken bugnet av blomster i vakre farger. Det var vemodig å se igjen slottet som hadde vært hennes hjem i så mange år.

Vognen kjørte langsomt inn på slottsplassen og stanset. Kusken åpnet døren og gjorde tegn til at de skulle stige ut.

Torunn glattet nervøst på kjolen og kikket rundt seg med store øyne. «Jeg har aldri vært på et slott,» sa hun.

«Så snart jeg har snakket med Frederik, kan jeg vise Dem rundt,» foreslo Elisabeth.

«Ja, gjerne.» Torunn lyste opp.

«Denne vei, frøken Elisabeth.» Kusken førte an. Med lange skritt hastet han opp trappen.

Midtveis i Stengangen forsto Elisabeth at de var på vei mot Vinterstuen. Det var da voldsomt til hastverk, tenkte hun og klemte kurven med tvillingene inntil seg. Skrittene deres ga gjenlyd mellom de tykke murveggene. Over skulderen så hun at de tre soldatene skulle samme vei.

Med et dypt bukk åpnet kusken døren inn til Vinterstuen. Elisabeth oppdaget brått at vakten utenfor var borte. Frederik hadde vært nøye på vaktholdet forrige gang, husket hun.

Ved første øyekast virket rommet tomt. De tre soldatene hadde stilt seg opp på innsiden av døren. «Og hvor er min halvbror?» Hun gransket kusken.

«Deres halvbror vet jeg ingenting om.» Han hadde kneppet opp frakken og slengt den over en stol. «Men min herre vet jeg alt om.»

«Deres herre?» Hun fuktet leppene, kjente at munnen var tørr. «Og hvem er han?»

Kusken flirte. «Min herre kommer der, frøken Elisabeth. Han har ventet på Dem.»

Hun virvlet rundt. Rikshovmester Ulfeldt! Hva gjorde han her? Og hvor var Frederik?

«De har narret meg, rikshovmester!» En blanding av redsel og sinne steg i henne. «De har forfalsket Frederiks underskrift og utgitt Dem for å være rikets konge. Jeg skal sørge for at De blir straffet.»

Rikshovmesteren humret lavt. «Kongen befinner seg nord for Bergen, tror jeg. Mine menn vil sørge for at han holder seg borte en stund til.»

Elisabeth hadde hørt nok. «Kom, Torunn. Vi har ingenting her å gjøre.» Hun gikk mot døren, men de tre soldatene gjorde ikke tegn til å flytte seg.

«Kjære frøken Elisabeth. De og Deres yndige venninne skal vel ikke forlate oss allerede? Vår lille sammenkomst har da nettopp begynt.»

Nå grep redselen henne for alvor. Hun visste at rikshovmester Ulfeldt var den mektigste mannen i landet, nest etter kongen.

«Hva vil De meg?» Hun tvang seg til å møte blikket hans.

«Det har kommet meg før øre at Deres halvbror sto bak Deres ekteskap med kaptein Ahlefeldt.» Han tidde litt, mens blikket gled forskende over de sovende tvillingene. «I ettertid har jeg undret meg over hvorfor vår konge gjorde dette. Men det var ikke før jeg møtte Dem på Akershus festning at jeg forsto hva vår konge prøvde å skjule for omverdenen.»

«Min halvbror har bare forsøkt å hjelpe meg,» svarte hun. Rikshovmesteren avbrøt henne. «Beviset ligger i hendene Deres, frøken Elisabeth.»

«Det er barna mine,» sa hun lavt og motsto lysten til å skjule Lille-Christians bleke ansikt. «Men jeg forstår fortsatt ikke hva De sikter til.»

«Jeg frykter at vår konge har gjort seg skyldig i en grusom forbrytelse. En ugjerning som vil koste ham tronen.» Han skjøv haken frem og stirret hånlig på henne.

Plutselig brast det for henne. «De er en selvgod og maktsyk mann, rikshovmester. Jeg foreslår at De tar denne samtalen med min halvbror, og ikke med meg!»

«De går ingen steder,» tordnet han. «Min mistanke ble ytterligere styrket da jeg så guttens likbleke hud. Bare Vårherre kan straffe slik.»

Elisabeth ble kald av skrekk, mens tankene raste. Rikshovmesteren kunne da ikke tro … Hjertet hennes var nær ved å stanse da han fortsatte. «Jeg er viss på at kong Frederik er barnas far, frøken Elisabeth.»

«Nei,» ropte hun ut. «De tar feil!»

«Kast kvinnene i fangehullet! Byttingene også!» Han spyttet ordene ut. «Noen dager sammen med rottene vil nok få dem på bedre tanker.»

Kapittel 1

29. juni 1649

«De kan ikke gjøre slikt, rikshovmester! Jeg ber Dem!»

Et ondt smil gled over ansiktet hans. «Kong Frederik har skapt problemer helt siden Deres far døde. Et rike som Danmark-Norge fortjener en bedre konge.»

«Men Frederik har ikke gjort noe galt,» protesterte hun. «Dersom De bare vil la meg forklare …»

«Det vil bli tid nok til slikt siden,» sa han kort og gjorde tegn til soldatene ved døren.

En av soldatene grep henne hardt i armen. «Slipp meg!» ropte hun og forsøkte å skyve soldaten unna, men til ingen nytte. Nede i kurven begynte Sophie å skrike.

«La meg være, din tølper!» Like bortenfor slo Torunn illsint rundt seg da den andre soldaten dyttet henne mot døren.

Men protestene var fånyttes. Brutalt halte soldatene dem gjennom svalgangen. Over skulderen kunne Elisabeth se kusken komme løpende mens han kneppet frakken.

Hun sendte ham et sint blikk over skulderen. «Min halvbror vil straffe dere alle for dette!» I det samme strammet soldaten grepet, fikk henne til å stønne av smerte.

Det virket ikke som kusken brydde seg om truslene hennes. Han sendte soldaten som holdt henne et advarende blikk. «Det er ikke vår oppgave å skade henne, soldat. Bøddelen vil ta seg av den saken.»

«Bøddelen? Men vi har ikke gjort noe galt, hører De ikke?» Torunn hikstet. Kinnene hennes var stripet av tårer.

Ute på slottsplassen sto vognen og ventet. Da kusken strente forbi, ropte Elisabeth etter ham. «Hvor fører dere oss?»

«Til Københavns slott, frøken Elisabeth.»

Ordene hans fikk halsen til å snøre seg av frykt. Arr-Tryne hadde fortalt henne utallige historier om fangehullene i kjelleren på Københavns slott. Cellene i den dystre kjelleren rommet både skrømt og rotter.

Brutalt dyttet soldaten Torunn inn i vognen, og før Elisabeth fikk sukk for seg, tråkket venninnen uforvarende på skjørtekanten, snublet og falt så lang hun var. Elisabeth skyndte seg å klatre etter, redd for at barna ville bli skadet dersom hun også falt. Sophie skrek av full hals da hun plasserte kurven varsomt på gulvet og hjalp venninnen opp på setet.

«Hva skal vi gjøre?» Torunn måtte heve stemmen for å overdøve barnets skrik. «De behandler oss som forbrytere.»

«Jeg vet ikke,» svarte hun og kjempet med gråten. «Jeg er bare så sint, så sint … Og de fryktelige løgnene hans. Han er en ondsinnet mann, rikshovmester Ulfeldt.»

Torunn fisket frem et lommetørkle fra kjolelommen og pusset nesen.

«Men hvordan kan han anklage Dem for slike uhyrligheter? Kong Frederik er jo Deres egen halvbror.»

Elisabeth kunne merke blikket hennes på seg. Tankefull løftet hun datteren opp i fanget og vugget henne lett. Sophie trakk pusten, gråten dempet seg og gikk over i små hikst. «I fjor ble jeg utsatt for en ulykke,» begynte hun nølende. «En maskert mann overfalt meg hjemme på Rosenborg.»

«Du store!»

«Jacob reddet meg fra den visse død, men mannen hadde allerede …» Tanken på mannen i munkekappen fikk frykten til å ile nedover ryggen. «Etter noen måneder oppdaget jeg at overfallet hadde fått følger. Jeg var barntung.»

«Så kaptein Ahlefeldt er ikke faren til tvillingene?» Torunn stirret himmelfallen på henne.

Elisabeth ristet på hodet. «Nei. Men for å beskytte mitt rykte, fant Frederik en ektemann til meg i all hast. En mann som var villig til å påta seg ansvaret for meg og barnet. I sommer ble jeg giftet bort til kaptein Claus Ahlefeldt, og i slutten av november ble tvillingene født,» sa hun og la datteren varsomt ned i kurven igjen. «Men Frederik er ikke far til mine barn. Og hvorfor skulle det være underlig at lille Sophie likner på ham? De er da tross alt i familie.»

«Og Lille-Christian? Hvem likner han på?» Torunn rødmet i det samme. «Jeg beklager, det bare glapp ut av meg,» sa hun brydd.

«Lille-Christian er annerledes enn sin søster. Jeg vet ikke hvorfor han ser ut som han gjør, men Jacob mener at mannen som overfalt meg, har en sykdom. En sykdom som har gått i arv til min sønn.» Elisabeth strøk sønnen varsomt over det gulhvite håret. De lysegrå, nesten gjennomsiktige øynene hans stirret forskende rundt i vognen.

«Men hvorfor bærer rikshovmester Ulfeldt slikt nag til Dem?»

Vognen krenget skarpt i det samme, og økte farten. Elisabeth nølte, visste ikke hva hun skulle svare. Brått bestemte hun seg for å fortelle Torunn om arrestasjonen og de falske anklagene mot moren.

«Så det var denne Kirsten Munk som sto bak det hele?» Torunn så spørrende på henne.

Elisabeth nikket. «Kirsten og rikshovmesteren drev min salige mor i døden,» hvisket hun og svelget løgnen som sved på tungen. Peter hadde sverget å tie om morens hemmelighet, men hun våget ikke å stole fullt ut på Torunn. Ikke ennå.

«Men jeg forstår fortsatt ikke hva slags hensikter de har,» sa Torunn lavt, nesten mer til seg selv enn til Elisabeth.

Brått ble Torunns ansikt utydelig foran øynene hennes. Pusten snørte seg i brystet. «Jeg frykter at rikshovmesteren planlegger å styrte kong Frederik av tronen,» sa hun hest. «Og jeg tror han har tenkt å bruke meg og barna for å få det som han vil.»

«Men rikshovmester Ulfeldt kan da ikke gjøre slikt?» Torunn var blitt blek.

«Jo, det kan han,» svarte hun bittert. «Som riksrådets øverste leder har rikshovmesteren all makt så lenge kong Frederik er ute på reise.»

Torunn sank tilbake i setet. Det ble stille mellom dem.

Like etter saktnet vognen farten. Gjennom vinduet kunne Elisabeth se de gedigne slottsbygningene rage opp mot himmelen, vaiende flagg blafret dovent i vinden. De var fremme ved København slott. Elisabeth stålsatte seg. Hva ville skje med dem nå?

Straks vognen stanset, dukket kusken opp i døren. Med en bydende bevegelse gjorde han tegn til at de skulle stige ut. Elisabeth følte hvordan bena skalv under henne, men gjorde lydig som han ville. Hun knuget kurven med tvillingene inntil seg. Brått mintes hun morens møte med riksrådet i Rådssalen og hvordan moren hadde blitt anklaget for å være en landsforræder. Men da det viste seg at morens brev var en forfalskning, hadde riksrådet besluttet å avvise anklagene mot henne. Elisabeth var overbevist om at rikshovmester Ulfeldt hadde stått bak de forfalskede papirene, som en hevn for at moren hadde tatt hans svigermor, Kirsten Munks plass ved kong Christians side. Men hva slags ondsinnede planer pønsket han på denne gangen? Og kunne det virkelig være sant at han forsøkte å styrte Frederik av tronen?

En dult i ryggen rykket henne ut av tankene.

«Denne veien, frøken Elisabeth.» Soldaten skulle til å gripe henne i armen igjen, men før han rakk å få fatt i henne, skyndte hun seg i retningen han pekte.

Den store slottsplassen var nesten tom for folk denne dagen. Bare et par tjenestefolk hastet over plassen. Ved hoveddørene sto slottsvaktene i stram positur, iført sine prangende uniformer og med hellebardene godt plantet i bakken foran seg. Akkurat som hun husket dem fra tidligere. Kanskje hun skulle våge å løpe bort til dem for å be om hjelp? Men hun ville ikke klare å løpe så lenge hun bar kurven med barna på hoften. Kanskje hun skulle ta sjansen på å rope til dem i stedet? Men hva om rikshovmesteren straffet henne med å ta fra henne barna? Hun bet seg i leppen, nølte. Vaktene fulgte dem med skarpt blikk etter hvert som de gikk over plassen. Den ene bøyde seg frem, snakket lavt til den andre. De kjenner meg igjen, tenkte hun og kjente håpet stige. Om jeg bare kunne få gitt dem et tegn …

Hjertet sank i brystet da hun oppdaget at kusken førte dem mot en dør som lå nesten inne i et av hjørnene, delvis skjult av en trappenedgang. Da kusken åpnet døren, visste hun at det ikke fantes noen vei tilbake. De var på vei ned i fangehullene.

Elisabeth følte hvordan hjertet hamret da soldatene førte dem lenger og lenger ned i kjelleren. Fottrinnene deres klang hult mellom de tykke murveggene, og den fuktige luften fikk de brennende faklene på veggen til å ose svart røyk. Omsider nådde de bunnen av trappen. På utsiden av en buet jerndør sto en diger kar med korslagte armer. Det svartmuskete ansiktet hans var dekket av skitt og buskete skjegg som strittet fra kinn og hake. Da han fikk øye på kusken, bukket han kort.

«Hva kan jeg hjelpe Dem med, herr Hesselberg?»

«Disse fangene skal i vannhullet, vakt.»

«Ber De meg om å kaste kvinner og barn i vannhullet? De verste forbryterne i riket sitter jo der nede.» Vakten sperret opp øynene.

«Det er rikshovmester Ulfeldts ordre,» svarte kusken kort og gjorde tegn til at han skulle åpne døren.

Vakten brummet halvhøyt i protest, men gjorde som han fikk beskjed om.

I neste øyeblikk sto de inne i en bred korridor med dører på hver side. Flere steder var brede stålringer festet med kjetting i det lave taket. En sur lukt av svette og oppkast rev i nesen. Elisabeth svelget, følte kvalmen stige i halsen. Rikshovmester Ulfeldt kunne ikke for alvor mene at de skulle tilbringe natten her inne? Nådeløst halte soldatene dem videre. Fra et sted lenger fremme lød dempede skrik og rå latter.

«Så bøddelen er i arbeid allerede?» Kusken flirte og vekslet blikk med vakten.

«Forhørene har pågått i hele natt. Mannen der inne er en seig fanden. Vanligvis tilstår de fleste fangene sine synder innen bøddelen spenner ham i strekkbenken, men ikke denne.» Vakten trakk på skuldrene og pekte. «Vannhullet er denne veien.» Han rundet et hjørne.

Elisabeth merket at gulvet skrådde nedover mens hun gikk. Korridoren ble smalere. Helt innerst kunne hun se flere dører ligge på rekke. Hver av dørene hadde en stor slå på utsiden. Celledører! Hun klemte kurven med tvillingene inntil seg. Vakten åpnet den nærmeste døren.

«Jeg vil ikke gå inn der,» protesterte hun og satte øynene i kusken. «Før meg straks tilbake til rikshovmesteren. Jeg vil tale med ham.»

Han ristet på hodet og skjøv henne inn i cellen. «Min herre venter besøk av en dame i kveld,» sa han og flirte ondskapsfullt. «Men jeg skal overbringe beskjeden.»

Før Elisabeth rakk å si noe mer, hørte hun at Torunn hylte. I neste øyeblikk ble venninnen dyttet inn i cellen og falt om kull på jordgulvet. Med et brak slamret døren igjen bak henne.

Skrittene deres fjernet seg, og det ble stille utenfor. Torunn kravlet seg på bena. «Jeg må si at de er noen hardhendte beist,» stønnet hun.

Plutselig slo det Elisabeth at mennene hele veien hadde behandlet Torunn mye mer brutalt enn henne. De er redde for å bli straffet dersom de skader meg, tenkte hun og bet seg i leppen. Kanskje de ikke er helt overbevist om at rikshovmesterens planer vil lykkes?

«Dette var ikke akkurat slik jeg hadde forestilt meg at sovekvarterene ville se ut når jeg for første gang skulle tilbringe natten på et slott.» Torunn forsøkte å smile, men det ble bare en grimase.

Elisabeth fulgte blikket hennes. Cellen lå i halvmørke, bare opplyst av et svakt lys som strømmet inn gjennom den lille luken midt i døren. En morken sengebrisk sto borte i et hjørne. Sammen med et fillete teppe og en øse i metall. Halvveis stukket under brisken sto en bøtte. Etter lukten å dømme var det tydelig at vaktene ikke hadde brydd seg om å tømme bøtten etter den forrige fangen som hadde bodd i cellen.

«Det er fuktig her inne.» Oppgitt børstet Torunn jordflekker av skjørtene.

«Kanskje det er derfor det kalles for vannhullet?» Elisabeth plasserte kurven med tvillingene på brisken. Sakte begynte øynene hennes å venne seg til mørket. Sophie klynket lavt, stirret engstelig rundt seg.

«Lille Sophie liker ikke dette stedet. Ikke jeg heller.» Torunn gikk over til sengebrisken og begynte å vugge forsiktig på kurven.

«Jeg burde ha lyttet til Jacob,» sa Elisabeth tonløst. «Alt dette er min feil.»

«Men De kunne da ikke vite at brevet fra Deres halvbror var forfalsket?»

«Nei, men jeg burde forvisset meg om at Frederik var på Rosenborg for å ta imot meg, jeg burde vært mer på vakt. Jacob mente at det ville være tryggere å reise hit med et eget skip fremfor å …»

I samme øyeblikk hørtes fottrinn og lave stemmer utenfor.

«Hysj! De kommer tilbake,» hvisket Torunn og stirret stivt mot døren. «Kanskje har rikshovmester Ulfeldt tatt til fornuft og vil slippe oss ut herfra?»

«Frøken Elisabeth?» En flyktig skygge gled forbi luken.

Hun rynket pannen, lyttet. Det var da noe kjent med den stemmen, var det ikke? I to lange skritt var hun borte ved døren. «Arr-Tryne! Takk og lov! Hvordan fant du oss?»

Den gamle hærføreren sto krumbøyd utenfor. Luken i døren var så lav at han måtte bøye seg for å se inn i cellen. I lyset fra fakkelen i hånden hans kunne hun se at øynene hans var blanke. «Jeg kom kjørende inn på slottsplassen akkurat da rikshovmesterens personlige tjener førte dere inn i vognen. Portvaktene fortalte meg at dere skulle fraktes hit.»

«Rikshovmester Ulfeldt har blitt helt forrykt,» utbrøt hun og kjempet for å holde stemmen i ro. «Jeg tror han planlegger å styrte Frederik av tronen. Kan du hjelpe oss ut herfra?»

Han ristet på hodet. «Det var så vidt at Søren, den skjeggete karen som vokter jerndøren, slapp meg innenfor. Alle vaktene her nede blir straffet med ti piskeslag dersom noen av fangene skulle klare å rømme.»

«Men rikshovmester Ulfeldt kan da ikke bare holde oss fanget her nede?»

«Kong Frederik er fortsatt ute på reise, frøken Elisabeth.» Arr-Tryne ble mørk i ansiktet. «Og det er ikke mange som våger å sette seg opp mot rikshovmesteren.»

«Men det må da være noe vi kan gjøre?» Hun stirret bedende på ham. «Noen som vi kan spørre om hjelp?»

«Det vil kreves en hel hær for å innta København slott,» svarte han. «Hadde bare din far vært i live …»

«Hva med Ulrik? Han kan tale rikshovmester Ulfeldt til rette.»

Han avbrøt henne fort. «Deres bror er fortsatt stasjonert i Spania, frøken Elisabeth. Å finne ham vil ta flere uker.»

Elisabeth tenkte så det knaket. Det måtte da finnes noen som kunne hjelpe dem?

«Men jeg kan reise ut til Lykkeborg om De ønsker?»

«Det vil ikke hjelpe stort, er jeg redd. Claus er i Tyskland,» sukket hun. «Og dessuten vil nok ikke rikshovmesteren frykte represalier fra min ektemann. Trolig vil Claus bare bli avvist ved slottsporten. Jacob hadde hjulpet meg, men han er på Solum. Vi trenger noen som har både makt og myndighet … Stattholder Sehested! Han vil sikkert hjelpe oss. Finn ham!» Hun stirret bedende på ham.

Arr-Tryne nølte. «Jeg er bare en enkel kusk i kongens tjeneste. Hvordan skal jeg få en mektig mann som stattholderen til å tale med meg? Jeg vet ikke engang hvor han befinner seg.»

«Jeg ber deg,» tryglet hun. «Prøv om du kan finne ham. Besøk kjøkkenet på Rosenborg. Tjenestefolkene der vet alltid hva som skjer ved hoffet. De kan sikkert fortelle deg hvor stattholder Sehested befinner seg. Jeg fikk senest et brev fra ham for tre uker siden. Og da var han i København.»

Den gamle hærføreren nikket langsomt. «Jeg skal gjøre mitt beste. Frøkenen hører snart fra meg igjen.»

Lyden av stemmer lenger oppe i trappen fikk ham til å rette ryggen. Like etter kunne Elisabeth skimte to vakter som kom bærende på en livløs mannsskikkelse. Vaktenes hese grynt fortalte henne at mannen var tung. Da de passerte celledøren hennes, kvalte hun et gisp. Til tross for det dårlige lyset gjenkjente hun mannens ansikt. Kaptein Mikkelsen! Hva gjorde piraten her? Hadde tollerne omsider oppdaget smuglervirksomheten hans?

Elisabeth stakk hodet så langt frem i luken som hun klarte og fulgte ivrig med. Vaktene åpnet døren til cellen som lå vegg i vegg.

«For en stakkars fanden.» Arr-Tryne fulgte vaktene med blikket, så hvordan de bakset for å slepe kapteinen inn i cellen.

Den ene av vaktene kom bort til Arr-Tryne. «Hva gjør du her, gamle mann?» spurte han surt og heiste benklærne opp over hoftene. «Har Søren gitt deg lov til å snakke med fangene?»

Elisabeth trakk seg skyndsomt tilbake. Bare ikke Arr-Tryne lot sinnet fare av med seg. Hun visste at den gamle hærføreren ikke vek tilbake for å sette de yngre slottsvaktene på plass. Men denne dagen var han overraskende rolig.

«Søren har selv vist meg til riktig celle, gutt. Men ta det rolig, jeg skal gå. Jeg har mye å gjøre.»

Elisabeth kunne høre skrittene hans da han forsvant opp trappen. De to vaktene fulgte mumlende etter.

«Skulle han hente hjelp?» Torunn stirret på henne borte fra sengebrisken.

«Han skal forsøke,» sukket Elisabeth og slo armene i kors over brystet. Brått virket det en anelse kjøligere i cellen. Hun stirret forfjamset rundt seg, lyttet. Hva slags lyd var det hun hørte?

«Du store!» Torunn pekte på den ene veggen. Øynene hennes var trillrunde av forskrekkelse da hun trakk føttene oppunder seg. «Ikke rart at de kaller dette for vannhullet, frøken Elisabeth. Cellen er i ferd med å fylles med vann. Vi kommer til å drukne!»