Ingelill Kruse Jensen

10

Krusesagaen

I all evighet

Ingelill Kruse Jensen

10

Krusesagaen

I all evighet

Bøkene i Krusesagaen:

1) Kongens datter

2) Skjulte fiender

3) Frihetens pris

4) Ondskapens hjerte

5) Mykere enn vinden

6) Ingen kjenner dagen

7) Mørkemakt

8) Fanget av fortiden

9) Oppgjørets tid

10) I all evighet

Personer i Krusesagaen

Elisabeth Sophie Gyldenløve – uekte datter av Christian IV

Vibeke Kruse alias Alette Victoria Kruse – Elisabeths mor. Christian IVs livsledsager gjennom 19 år

Sophie og Lille-Christian – Elisabeths barn.

Jacob Bjelke – leiesoldat og våpenfører

Jori Leon – farløs gutt

Mathias Aagesøn – Jacob Bjelkes onkel

Evelyn – Jacob Bjelkes tante

Peter – sønn av Mathias og Evelyn. Tidligere leiesoldat

Torunn Storvik – kjøpmannsdatter og Peters trolovede.

Torgils Lange – bygdelensmann

I Danmark:

Kong Frederik III – Elisabeths halvbror

Hannibal Sehested – stattholder

Jens Bjelke – kansler

I Nederlandene:

Wolfgang Pleta – gullsmed

General Vondel, fra Amsterdam

Hertug Rokin – tulipandyrker ved Zwarte Meer

Helena Rokin – hertuginne, hans hustru

Kadja – Jacobs søster

På skipet Medusa:

Adam – styrmann

Slik sluttet forrige bok

Tankefull lot hun blikket gli over de dansende parene. Det var mennenes tur til å skifte partner, så hun. Kvinnene tok et skritt til siden, slik at mennene kunne ta et skritt frem. Elisabeth grøsset. Hvem av disse var mannen i den sorte kappen? Hun gransket dem, én etter én. Ingen av dem hadde Lille-Christians likbleke hud og gulhvite hår. Kanskje det var feil å tro at overfallsmannen hadde en hudsykdom? Øynene hennes dvelte ved en lyshåret mann. De forfinede bevegelsene minnet henne om baron Wedel. Elisabeth hadde håpet at baronen også ville delta i festlighetene, men både han og tjeneren var uteblitt. Trolig hadde de blitt utsatt for landeveisrøvere, hadde Frederik sagt. Slått til døde og dumpet i en grøft et eller annet sted.

En hofftjener stanset foran henne. «Beklager å måtte forstyrre Dem, Deres Nåde.»

«Ja?» Hun rettet seg opp.

«Deres kammerpike står ute i hallen. Hun har en viktig beskjed til Dem, sier hun.»

Elisabeth nølte. Så bestemte hun seg raskt. «Jeg skal gå og tale med henne. Men hvis De ser herr Bjelke, fortell ham at jeg er snart tilbake.»

Kammerpiken lyste opp da hun fikk se henne. «En mann leverte dette, frøken Elisabeth.» Piken rakte henne et sammenbrettet dokument.

I det samme oppdaget Elisabeth kappen i armene hennes. En hard knute av uro begynte å stramme i brystet. «Hvorfor har du tatt med deg kappen min?»

«Mannen befalte meg å ta den med,» svarte piken med nedslått blikk.

«Befalte han deg?» Munnen føltes ubehagelig tørr da hun åpnet dokumentet. Den enkle beskjeden fikk henne til å hive etter luft. Dersom De ønsker å se sønnen Deres igjen, forlat slottet med det samme. En vogn står og venter på Dem utenfor porten. Snakk ikke med noen, med mindre De ønsker å sette Deres sønns liv i fare.

Redselen ilte nedover ryggen hennes. Et øyeblikk måtte hun motstå fristelsen til å løpe inn i riddersalen og rope på Jacob. Hun kikket nervøst rundt seg. Trusselen i brevet var klar.

Som i en døs brettet hun dokumentet sammen og ga det til kammerpiken. «Finn herr Bjelke og gi ham dette. Fortell ham at han må følge etter meg,» sa hun og grep kappen.

Piken måpte. «Men …»

«Jeg har ikke tid til å forklare, bare gjør som jeg sier. Min sønns liv står på spill.» Elisabeth slengte kappen over skuldrene og småsprang nedover trappen.

Utenfor hadde det begynt å mørkne. Tilfreds så hun at flere hester sto oppsalet langsmed den ene slottsmuren. Jacob burde ikke ha vansker med å følge etter henne. Han burde ha fått beskjeden fra kammerpiken nå.

«God aften, Deres Nåde.» Portvakten hadde gjenkjent henne. «Det er ikke trygt for en enslig kvinne å gå alene på denne tiden av døgnet. Skal jeg få en av tjenerne til å følge Dem?»

Elisabeth ristet på hodet, våget ikke å svare. Fort smatt hun forbi ham og ut på gaten. Lanternelysene gjorde vognen lett synlig. Hun gikk langsomt nærmere. Elisabeth forsto ingenting da hun oppdaget det velkjente tulipanmerket på vogndøren. Var hertug Rokin skyldig likevel? Men de hadde jo søkt gjennom hele godset. Da trådte en mannsskikkelse frem i lyset.

Strupen snørte seg av frykt. General Vondel! Hun kvalte et hikst. «Hvor er min sønn, general?»

Ansiktet hans sprakk opp i et ondt flir da han bøyde seg mot henne. «Jeg skal bringe Dem til ham, frøken Elisabeth.» Han åpnet vogndøren. «Stig inn.»

Lydig gjorde hun som han sa. Innen hun rakk å sette seg, hørtes et klikk. For sent forsto hun at døren ble låst bak henne.

Nå fantes det ingen vei tilbake.

Kapittel 1

9. april 1650

Elisabeth sank ned på setet og stirret ut gjennom vinduet i vogndøren. Utenfor var det mørkt og stille. Måtte bare Jacob komme snart, tenkte hun og knuget hendene mot brystet.

Med et rykk satte vognen seg i bevegelse. Hestenes hover dundret mot brolegningen, og bygningene utenfor fór forbi. Snart gjorde vognen en skarp sving. Oppe på bukken kunne hun høre generalen jage på hestene. Elisabeth klemte nesen mot vindusglasset, forsøkte å se hvor de var på vei. Vognen kjørte i motsatt retning av havnen. Lettet sank hun tilbake i setet. Å gå om bord på et skip ville gjøre det enda vanskeligere for Jacob å følge etter henne.

Lanternelyset som hang og dinglet i en krok i taket, freste. Hun løftet blikket. Den voldsomme farten hadde fått talgen til å sprute utover glasset, så hun. Hun gransket vognkupeen. Setene var myke og dekket med mørkegrønn fløyel. Foran bena hennes sto en liten kasse. Nølende bøyde hun seg frem og åpnet lokket. En dyp skål med små, mørke kaker var det første hun så. Hun snuste ut i luften. Det luktet vanilje og kakao. En gang hadde faren hatt med seg slike kaker fra en av sine reiser. Sjokoladekaker fra Spania, hadde han sagt og forært esken til henne og moren. Elisabeth rynket pannen. Hertug Rokin hadde vært i Spania, hadde han ikke?

En vinkaraffel og to glass sto ved siden av skålen. Hun grep karaffelen, holdt den opp mot lyset. Den gjennomsiktige væsken hadde en blodrød farge. Med et grøss satte hun karaffelen tilbake på plass. Det var tydelig at generalens herre ikke ønsket at hun skulle sulte eller tørste under reisen, tenkte hun og trakk kappen tettere rundt seg. I samme øyeblikk merket hun at noe hardt presset mot hoften. Forundret stakk hun hånden i lommen. Hun gispet da fingrene lukket seg rundt en velkjent gjenstand. Dolken! Ivrig løftet hun den opp fremfor seg, kjente hvordan håndflatene ble fuktige av svette. I et glimt husket hun hva mor Eli hadde sagt: «Nytt liv vil bringe deg glede, men hold den flygende ørnen nær. La den lystre ditt minste vink, så vil den beskytte deg.» Hun svelget tungt, kjente hvordan panikken var i ferd med å ta overhånd. Bildet av den lille ørnen på skjeftet glitret i det dunkle lyset. «Han vil komme etter deg, barn. Ilden hans lar seg ikke slukke. Vær beredt, men ikke la ham fange deg. Fanger han deg, vil alt håp være ute.» Elisabeth krympet seg ved tanken på at den gamle trollkvinnen hadde hatt rett hele tiden. Mor Eli hadde visst at hun var barntung før hun var klar over det selv, og at mannen i den sorte kappen ville komme etter henne. Og nå var hun fanget.

Skjeftet på dolken skar inn i håndflaten hennes, men hun merket det knapt. Trollkvinnen hadde tatt feil denne gangen, tenkte hun halsstarrig. Alt håp var slett ikke ute. Snart ville Jacob komme ridende. Og etter at generalen var overmannet, ville Jacob tvinge ham til å fortelle hvor Lille-Christian befant seg.

Jacob svor lavt da en mann uforvarende dultet borti hånden hans og vinen sprutet utover. Han strammet grepet rundt vinglassene, redd for at de skulle glippe ut av nevene hans. Langsomt beveget han seg bortover mot døren. Han merket at skjorten klistret seg til ryggen. Innerst inne mislikte han slike tilstelninger, men for Elisabeths skyld kunne han ikke avslå invitasjonen fra kong Frederik.

Han mønstret de dansende parene rundt seg. Ifølge Frederik skulle alle mennene som var til stede på Rosenborg den natten som Elisabeth ble overfalt, delta på slottsballet i aften. Han rynket pannen. Mannen som skjendet henne, er dyktig med sverdet. Faktisk en av de beste jeg noensinne har møtt, tenkte han og gremmet seg. Og trolig hadde mannen klart å overmanne meg dersom Elisabeth ikke allerede hadde skadet ham alvorlig. Blodflekkene på mannens skjorte og kappe var ikke til å ta feil av.

Jacob sukket og skyndte seg videre. Aldri ville han glemme det grusomme synet som hadde møtt ham da han omsider klarte å slå inn døren. Den mørkkledde skikkelsen som sto bøyd over den nakne kvinnen på sengen. De blodrøde, umenneskelige øynene som luet mot ham inne fra hetten. Han husket at mannen hadde snerret lavt bak masken. Som et vilt dyr, tenkte han og grøsset.

Han saktnet farten. På stedet der Elisabeth hadde stått, sto to menn og en kvinne fordypet i samtale. Jacob strakte hals. Hvor var hun? Han hadde jo bedt henne om å vente. Ved den ene veggen satt stattholder Sehested på en stol. Han gikk frem til ham.

«Her er vinen Deres, stattholder.» Han rakte frem det ene vinglasset.

Stattholderen grep det og tok en slurk. «Takk, herr Bjelke.» Han smilte unnskyldende. «Som jeg sa til frøken Elisabeth, de hersens dansetrinnene tar livet av meg.»

Jacob mønstret parene på dansegulvet. «Så Elisabeth svinger seg i dansen?»

Stattholderen så spørrende på ham. «Det kan hende,» sa han nølende. «Hun ba meg om å sette meg her. Hun skulle komme straks tilbake, sa hun.»

Jacob følte hvordan den velkjente kriblingen i nakken økte i styrke. Han tømte vinglasset i én slurk. At hun aldri kunne høre på ham! Han hadde jo sagt at hun ikke skulle røre seg, tenkte han ergerlig.

Snart gikk det opp for ham at Elisabeth ikke befant seg blant de dansende parene. Blikket hans gled over rommet. Hun var ikke å se noe sted. I det samme hørte han en opprørt pikestemme borte ved de doble dørene som førte inn til Riddersalen. Først trodde han at det var Elisabeths stemme, men da han kom nærmere, så han at det var en av tjenestepikene. Piken var tydelig opprørt, så han.

En hofftjener sto med ryggen til ham og vinket henne unna. «Forsvinn, pike. Jeg tillater ikke at du forstyrrer gjestene med slike bagateller.»

«Men dette er viktig, hører du.» Piken ga seg ikke. «Det gjelder liv og død!»

«Du kan si hva du vil.» Hofftjeneren fnyste. «Du slipper likevel ikke inn her.»

Plutselig fikk piken øye på Jacob. Hun løftet hånden og vinket. «Herr Bjelke,» ropte hun.

Jacob følte hvordan bena ble tunge under ham da han så fortvilelsen i ansiktet hennes. Instinktivt visste han at noe var galt. «Ja?»

Hofftjeneren vek forskrekket unna da han stanset foran piken.

«Jeg er frøken Elisabeths kammerpike, herr Bjelke. Hun ba meg om å overrekke Dem dette,» utbrøt piken og presset et dokument inn i hånden hans. «Frøken Elisabeth sa at det hastet, men hofftjeneren nektet å gi Dem beskjed.»

Jacob klarte ikke å svare, brettet bare ut dokumentet. Ordene flimret for øynene hans.

Dersom De ønsker å se sønnen Deres igjen, forlat slottet med det samme. En vogn står og venter på Dem utenfor porten. Snakk ikke med noen, hvis De ikke ønsker å sette Deres sønns liv i fare.

En blanding av sinne og redsel steg i ham. «Når gikk hun?»

Piken bleknet. «For en liten stund siden. Hun ville at De skulle følge etter henne.»

«Hvem leverte beskjeden?»

«En mann stanset meg ute på slottsplassen, herr Bjelke. Det var svært viktig at frøken Elisabeth fikk beskjeden, sa han.»

«Hvordan så mannen ut?»

«Høy og kraftig. Skremmende.» Piken rynket pannen. Så lyste hun opp. «Jeg våget nesten ikke å se på ham, men jeg tror at han var skallet.»

Før hun rakk å si noe mer, var Jacob på vei over gulvet. Kammerpiken hadde beskrevet general Vondel, tenkte han og bykset nedover trappen. På en avsats kolliderte han med to tjenere som kom bærende på flere kagger med vin. Den ene av dem mistet en kagge, og strågul væske flommet utover trappetrinnene. Men Jacob stanset ikke. Bak ham brummet tjeneren høylytt. Det var ikke vanlig at verken gjester eller tjenestefolk løp i gangene på Rosenborg, tenkte Jacob. I kongens hus skulle man bevege seg med verdighet og eleganse.

Han pustet tungt da han omsider nådde slottsplassen. I lyset fra faklene så han flere hester stå langsmed muren. Fort løsnet han tøylene på den nærmeste hesten og svingte seg opp i salen. Hesten var mindre enn Orlov, men virket både kvikk og lydig. Han satte hesten i trav.

Portvakten hilste da han kom ridende. «Så De trenger også litt luft etter all dansingen, herr Bjelke?»

«Frøken Elisabeth …» Jacob kjempet for å få igjen pusten. «Hvor gikk hun?»

Vakten klødde seg tankefullt i pannen. «Hennes Nåde steg inn i en ventende vogn, herr Bjelke. Hun sa ingenting om hvor hun skulle.»

«Hvilken vei tok vognen?»

Vakten trakk på skuldrene. «Vognen har ikke kjørt forbi meg, så den må ha kjørt den andre veien.» Han pekte med tommelen.

Jacob nikket. Generalen hadde tydeligvis tatt raskeste vei ut av byen. Han bøyde seg frem. Før vakten rakk å protestere, rev han musketten ut av hendene hans. «Jeg låner denne, vakt. Fortell kong Frederik at frøken Elisabeth er forsvunnet. Gi ham denne beskjeden, og be ham sende soldater ned i havnen,» sa han kort og ga vakten dokumentet. «Jeg stoler ikke på general Vondel. Mannen kan ha kjørt en omvei ned til havnen. Ingen skip må forlate København før vi har funnet frøken Elisabeth.»

Hesten vrinsket høyt da Jacob drev den ut gjennom porten. Foran ham lå veien øde. Uroen steg i ham. Hvor skulle han begynne å lete? Dersom han hadde holdt seg ved siden av henne hele tiden, hadde ikke dette skjedd. Han hadde sviktet henne igjen. Det var hans feil at hun hadde gått inn i generalens vogn. Og selvsagt visste hun at han kom til å følge etter henne. Men Elisabeth kunne ikke vite at hofftjeneren ville nekte kammerpiken å gi ham beskjeden. Jacob stønnet mellom sammenbitte tenner, måtte motstå lysten til å brøle høyt av sinne.

Først hadde mannen i den sorte kappen bortført Lille-Christian, og nå hadde generalen tvunget med seg Elisabeth. Nådeløst kylte Jacob hælene i flanken på hesten. Han måtte finne henne før det var for sent.

Elisabeth satt med nesen mot vindusglasset i vogndøren og stirret ut i mørket. Det måtte være minst et par timer siden de forlot København, tenkte hun urolig. Utenfor fantes bare skog og langstrakte jorder. De måtte befinne seg et eller annet sted ute på landsbygda. Hun spisset ører da hun hørte generalens stemme oppe fra bukken. Vognen saktnet farten. Håpet steg i henne. Ivrig forsøkte hun å kikke ut på veien bakenfor. Kanskje det var Jacob som kom ridende? Hånden hennes klemte rundt dolken. Generalen skulle ikke slippe unna denne gangen. Mannen skulle bli straffet for alt ondt han hadde gjort mot henne og Lille-Christian.

Vognen svingte inn til siden og stanset. Like etter gikk døren opp. Hjertet økte farten i brystet da en mørk skikkelse viste seg i åpningen. Skuffet stirret hun rett inn i generalens flirende ansikt.

«Jeg synes frøkenen ser bedrøvet ut? Kanskje hadde frøkenen ventet å se min herre?» Han lo. «Frykt ikke. Om noen timer vil De treffe ham.»

«Deres herre interesserer meg ikke,» svarte hun spisst. «Det er min sønn jeg vil se. Ingen andre.»

«Stig ut.» Han overhørte henne.

Brått husket hun at hun fortsatt holdt dolken i hånden. Ubemerket smøg hun den ned i lommen og reiste seg. Den hanskekledde hånden grep henne rundt armen. Det harde grepet gjorde vondt, men hun fortrakk ikke en mine.

«Hvor er vi?» Hun steg ned fra vognen og mønstret landskapet rundt seg. Vognen hadde stanset i et skogholt. Bakenfor dem lå åpne sletter. Eller var det jorder? Hun visste ikke.

Uten å slippe grepet i armen hennes halte han henne med seg. En reisekiste var bundet fast på en hylle bakpå vognen. Han åpnet lokket. Med den frie hånden halte han frem et hampetau. Forskrekket så hun at han surret tauenden rundt håndleddet hennes.

«Hva gjør De?» spurte hun fortørnet og forsøkte å vri seg unna.

Generalen gryntet. «Dessverre må jeg binde Dem, frøken Elisabeth.» Brutalt vred han armene hennes bakpå ryggen.

Hun stønnet av smerte da hampetauet strammet rundt håndleddene. «Jeg forstår ikke …»

Uventet slengte han henne over skulderen. Hun hylte og sparket med bena, men det nyttet ikke. Han var altfor sterk. Tårene sprengte i øynene hennes da han tvang henne ned i kisten.

«Vær stille,» freste han.

Elisabeth lå sammenkrøllet i reisekisten. Det var så vidt hun fikk plass. «Men De kan da ikke mene at jeg skal ligge i denne? Jeg kommer til å bli kvalt!» Hun løftet hodet og stirret bønnfallende på ham.

«Slutt med den skrikingen!» Irritert fisket han frem et tørkle.

«La meg være! Jeg vil ikke!» Hun snudde på hodet, men han var for rask.

Med et bredt flir presset han tørkleet inn i munnen hennes. Hun hostet, var nær ved å brekke seg. Da oppdaget hun pistolen i hånden hans. Skrekken ilte nedover ryggen. Den sorte pistolmunningen pekte mot henne. Som i en døs så hun fingeren krumme seg rundt avtrekkeren. Hadde han tenkt å skyte henne? Hun hikstet.

Det øredøvende braket dirret i luften, gjorde henne et øyeblikk døv. Et lett dryss av treflis ramlet nedover ansiktet hennes.

«Slik.» Han flirte. «Nå får De i hvert fall luft nok.»

Hun vred på hodet. I det åpne kistelokket var et lite hull. Hun skulle til å si noe, men tørkleet var i veien.

«Uansett hva som hender, skal De ligge stille,» fortsatte han. «Forsøker De å lage trøbbel, lover jeg at De vil angre bittert.»

Hun nølte litt. Så nikket hun motvillig.

På den nattsvarte himmelen blinket stjernene mot henne. Det var det siste hun så før generalen senket lokket og låste kisten.