Tore Aurstad
og Carina Westberg

Djevelpakten

Tidligere bøker i serien:

Trettenkloa

Benjamin Svartfeldts labyrint

Fakkelskrømtet

Djevelpakten

Innhold

Knokkelholmene

En revebjelle i snøen

Fantomskipet

Caspar Svartfeldt af Aftenstiærne

Skjoldgastene

Besvergelsen

Hundeglam i skumringen

Strandhogg

Beleiret

Den tause byen

Alene i fangehullet

En uventet allianse

Innbruddet

Over juvet

Blafferten

Raset

Gravkapellet

Øynene i mørket

Kaptein av djevelens nåde

Skogvokteren

Et siste halmstrå

Avskjed ved porten

Skyggen i skogbrynet

Murdochs valg

«Noget usvigelig dyrebart»

Evilstads fall

En fregatt stryker flagg

Stamhusbesittere på Evilstad herregård

Knokkelholmene

En lørdag i begynnelsen av desember åpner Absalom Petersen døra hjemme i Garverstredet og står ansikt til ansikt med fienden.

«Hva gjør du her?»

Absalom skuler, og Olme Dragsnæs glor tilbake. Et tykt lag med snø har lagt seg på skuldrene hans. Han åpner munnen for å si noe, men lukker den da en hund uler i det fjerne. Det er noe snålt ved ham, ser Absalom nå. Håret, som til vanlig ligger klistret inntil hodet, er i vill uorden, og det ene skjorteflaket henger utenpå buksa.

«Det har skjedd noe …» stotrer Olme til slutt.

«Ja vel?»

«Jeg har ikke peiling på hva jeg skal gjøre!»

Olme er blank i øynene. Det er ikke tvil om at han er helt fra seg, det synes på lang lei. Hvis han ikke er veldig flink til å spille skuespill, da.

«Det er pappa … Han har vært borte siden torsdag kveld,» fortsetter han. «Og han sier bestandig ifra når han skal på forretningsreise.»

«Greit for meg. Jo lenger vekk han drar, desto bedre.»

Olmes far er Ernst Trimalkio Dragsnæs, byens mektigste mann og det griskeste mennesket Absalom har vært borti. Absalom har mest lyst til å smelle igjen døra, men av en eller annen grunn får han seg ikke til å gjøre det. «Hva sier moren din?»

«Hun er bortreist. Hun dro på spa med noen venninner i forrige uke og kommer ikke hjem før i kveld. Mobilen er skrudd av.»

Absalom sukker, slår opp døra og gir tegn om at Olme skal bli med inn. Tydelig lettet følger klassekameraten etter ham inn på kjøkkenet. Absaloms mor blir litt forfjamset da hun ser hvem gjesten er, men smetter inn i stua og lar dem være i fred. Det siste Absalom vil, er å ta med Olme opp til rommet sitt i andre etasje, så han kan gjøre narr av alle tingene hans. I stedet peker han på kjøkkenbordet rett ved vinduet, der krydderurtene står på rekke og rad.

Da de har satt seg, sier Olme: «Det hender han blir borte natta over, men da pleier han å ringe neste dag … Tenk om det har skjedd noe!»

Olme biter seg i underleppa. Vanligvis ville han ha sett seg omkring med et ironisk glimt i øyet og garantert hånledd av førsteklassebildet av Absalom som henger ved siden av kjøleskapet. Men nå ser det ikke ut som om han enser omgivelsene engang.

«Men hvorfor kommer du hit?» Absalom legger armene i kors over brystet. «Vi er jo ikke akkurat bestevenner, for å si det sånn.»

«Fordi jeg tror han snakket med … du vet hvem jeg mener …» Han demper stemmen: «Murdoch.»

Selv midt på blanke formiddagen får tanken på Murdoch det til å risle langs ryggmargen. Sammen med bestevennen Miranda og Maximillian Svartfeldt har Absalom gjort sitt for å stanse Murdochs lumske planer. Flere ganger er han nesten blitt drept. Han lurer på hvor Murdoch er nå, ser for seg den lange, magre kroppen, de klolignende hendene …

Olmes far, Ernst Trimalkio Dragsnæs, har samarbeidet med Murdoch mange ganger. Derfor stikker uviljen mot å hjelpe dypt, men hvis Olme vet noe om Murdoch, er han nødt til å høre hva han har å si.

«Pappa har oppført seg så snålt i det siste, vært innmari nervøs. Torsdag kveld møtte han en fyr utenfor huset, jeg er nesten sikker på at det var Murdoch. Etterpå satt han bare og glodde på en papirlapp før han begynte å trave rundt i stua og nynne for seg selv. Det gjør han bare når han er skikkelig stressa.»

«Men hva skal jeg liksom gjøre med det? Det er dumt hvis faren din har rotet seg borti Murdoch igjen, men da får han ta støyten selv.»

«Du er den eneste jeg kjenner som vet hvor farlig Murdoch er,» sier Olme. «Politiet tror jo ikke engang at han finnes.» Han stikker hånda i lomma og drar fram en krøllete lapp. «Denne lå igjen etter pappa. Kanskje det var dit han dro?»

Han skyver lappen over bordplaten, og Absalom griper den og leser.

Det er kun ett ord, skrevet med hastig håndskrift og omgitt av en hakkete bord og noen kruseduller.

Knokkelholmene.

En halv time senere sitter de på bussen på vei ut av byen. Det er flere kvasse minusgrader ute og et lett snødrev i lufta. Viskerne på frontruta sveiper fram og tilbake. Ingen av dem sier noe, men Olme sitter og vrir hendene. Han ser oppriktig engstelig ut, tenker Absalom. Men det skulle heller ikke forundre ham om det hele er et knep. Olme er kanskje ikke så veldig sterk, men til gjengjeld kan han være uhyggelig utspekulert og vemmelig. Han har en egen evne til å finne folks svake punkt og utnytte det til sin fordel.

Nakkehårene reiser seg ved tanken på Knokkelholmene. Absalom har ikke vært der siden klassen var på overnattingstur en sommer for mange år siden. Båtfolket i Grimesvik prøver å unngå stedet, for det kryr av undervannsskjær der ute, fæle, takkete beist av noen steiner. Det går også gjetord om at holmene er hjemsøkt, at gjenferdene etter druknete sjømenn svever over vannet mellom svabergene på tåkete vinternetter og lokker sjøfarende i døden.

«Vi skal av,» sier Absalom og reiser seg idet bussen svinger inn til holdeplassen.

Når han skal besøke Maximillian på Evilstad herregård, pleier han bestandig å ta bussen hit. Men da fortsetter han langs skogsveien som slynger seg oppover i åssiden fra hovedveien. Nå må de gå i motsatt retning, nedover gangveien som fører mot sjøen.

De venter mens bussen kjører av sted. Kulda biter i kinnene. Miranda skulle ha vært her, tenker Absalom og skulle ønske at hun ikke hadde flyttet. Det kjennes litt ekkelt å gå sånn sammen med Olme av alle mennesker. Nå har han bare seg selv å stole på.

Sett at han er i fare? Absalom skotter bort på Olme. Har han latt seg lure? Det er slett ikke utenkelig. Olme har jo to bestekamerater. Hvorfor tok han ikke med seg dem i stedet?

Absalom stryker seg over lomma. Mobilen har han i hvert fall, om Olme pønsker på noe. Hvis det da er dekning nede ved Knokkelholmene.

«Du, hvorfor har du ikke dratt hit før? Hvis du har hatt den lappen helt siden torsdag, mener jeg?»

«Jeg trodde jo at pappa skulle komme hjem snart.» Han gløtter opp på Absalom. «Og jeg hadde ikke mye lyst til å støte på Murdoch alene.»

Greit, han kjøper den forklaringen. De begir seg av sted langs stien, gjennom skogen og nedover mot vannet. Det er flere spor å se, for dette er et populært turområde. Joggere bruker gjerne gangveien lenger nede, som bukter seg mellom skogen og vannkanten, helt inn til sentrum.

Men i dag er det ingen andre her ute. Det eneste som høres, er fottrinnene deres på den snødekte gangveien. Olme puster tungt og hektisk mens han stamper av sted.

Snart driver lukten av sjø inn i neseborene, og så skimter Absalom svaberg og den grå, skummende vannflaten.

Ute på neset er det anlagt en rasteplass med noen trebord og benker, der folk pleier å grille og bade om sommeren. De stanser og speider utover. På den andre siden av et smalt sund ligger Knokkelholmene. Med litt fantasi er det lett å forestille seg at de to holmene til sammen danner en knokkel; de hvite svabergene er forbundet med en landtunge, som så vidt er bred nok til at man kan gå mellom dem. Men navnet kan også ha oppstått på grunn av alle sjøfolkene som mistet livet i det voldsomme sjøslaget her i 1714, under krigen mot Sverige.

Olme trekker pusten dypt, legger armene i kors og hutrer mens han lar blikket sveipe over landskapet.

Absalom kremter. «Skal vi tråle oss innover mot byen, kanskje? Se om vi finner noen tegn på at faren din har vært her?»

Olme fnyser og slår ut med armene. «Det virker helt håpløst. Hva skal vi se etter egentlig?»

«Kom.» Absalom fører an ned mot vannet.

En måke stuper ned mot dem bare for å bli tatt av et vindkast. Brenningene slår mot svaberget noen meter nedenfor. Det driver kraftige strømmer i sundet mellom fastlandet og Knokkelholmene. Blir man revet med, skal man ha flaks hvis man ikke blir dratt under.

De går et stykke langs stien, men ser ikke annet enn skummende saltvann, steiner og tang. Det blåser kaldt rundt ørene, og Absalom angrer på at han ikke tok på seg lue.

Noe distraherer ham. Hva var den lyden? Et skvulp? Han kikker ned mot vannkanten, men ser ikke noe spesielt. Var det bare innbilning? Nei, der var det igjen. Med ett kjenner han en hånd på skulderen.

Han bråsnur.

«Hva er det der?» Olme peker ut mot sundet.

«Hva da?»

«Det er noe som rører på seg der borte. Der!»

Nå ser Absalom det også. Det plasker voldsomt i vannet, helt ute ved Knokkelholmene. Absalom myser. Det der kan ikke ha vært noen fisk, tenker han. Plasket var altfor kraftig.

Han lar blikket gli over vannflaten igjen. Nå er det ingenting å se.

Så oppfatter han en bevegelse i høyre øyekrok.

«Se!» utbryter Olme.

En skikkelse kryper opp på den ene av Knokkelholmene. Holmen ligger et godt stykke unna, men Absalom skimter lange lemmer, som på et menneske. Likevel virker skapningen på et vis unaturlig lav og sammenkrøkt. Med ett synes han at det glimter hvitt i et par øyne, men i neste sekund er skikkelsen borte.

«Hva i all verden var det der?»

«I hvert fall ikke faren din. Hvis han da ikke har krympet og begynt å svømme rundt i vannet som en annen fisk.»

Jo mer Absalom tenker over det han så, desto mer urovekkende er det. Han finner ingen logisk forklaring. Ikke noe menneske kan ha svømt rundt i det iskalde vannet i desember. Han prøver å riste av seg den gufne følelsen og setter opp farten.

De ser lysene fra Grimesvik sentrum, men det er langt å gå rundt hele bukta. Heldigvis løper gangstien langsmed vannkanten, så selve letingen går greit. Hele tida mens de beveger seg mot byen, kikker Absalom etter tegn på at Ernst Trimalkio har vært der. Med Olme på slep går han i sikksakk mellom skrenten nedenfor bilveien og ned mot bølgene som skyller innover land. Det mest interessante sporet er en sigarstump han finner et par meter fra stien, nede ved vannkanten. Men magebeltet er vekk; det er umulig å se om det er Ernst Trimalkios faste merke.

Nå og da tar Absalom seg i å skotte inn i skogen på den andre siden av bilveien. Det er lett å forestille seg at Murdoch lurer på dem der oppe.

Idet de runder en sving, får Absalom øye på noe. Det går en støkk gjennom kroppen.

Nede i fjæra, mellom to steiner i en bukt, skimter han en mørk bylt.

Olme har også sett den. Han bråstanser og blir stående og stirre mot steinene. Ansiktet er kritthvitt.

«Vent her,» sier Absalom. Han går videre langs stien, forbi noen plastdunker og litt rekved, til han kommer til den vesle bukta.

Da han nærmer seg, blir han iskald innvendig.

Det er ikke bare en bylt med klær som noen har slengt fra seg mellom fjæresteinene; det er et menneske som ligger der nede, på magen, med ansiktet i vannet. En mann.

Han klatrer sakte ned mot vannkanten, ute av stand til å ta blikket fra skikkelsen. Hjertet hamrer i brystet på ham. Fotografier av drukningsofre svirrer rundt i tankene, skrekkinnjagende nærbilder av pløsete ansikter.

Mannen som ligger i fjæra, er iført svart dress, men skoene mangler. De hvite føttene stikker ut av de krøllete buksebeina, og mellom tærne henger remser av tang som duver når bølgene skyller over ham.

Absalom snur seg. Oppe på stien står Olme urørlig med armene hengende rett ned langs sidene. Ansiktet er uttrykksløst, og han stirrer tomt framfor seg. Absalom prøver å svelge unna klumpen som har satt seg i halsen. Han er nødt til å finne ut hvem som ligger der, om ikke annet så for Olmes skyld.

Nede ved vannkanten støtter han seg til en stein, bøyer seg fram. Det høres en kraslende lyd, og han ser en eremittkreps som kryper unna. Han griper tak i skulderen til den kalde, gjennomvåte mannen som ligger blant steiner og flaskeskår. Det er ikke tvil om at han er død.

Så tar han sats og vender den tunge kroppen over på ryggen i vannet. Han kniper sammen øynene, prøver å puste normalt da han åpner dem igjen og ser rett inn i to vidåpne øyne og en gapende munn. Øynene i det hovne ansiktet er matte som rimete isflater. Rundt munnen ligger et gulhvitt skum.

Men Absalom ser med én gang hvem det er.