Cornelia Funke

Blekkhjerte

Cornelia Funke

Blekkhjerte

Illustrert av forfatteren

Oversatt av Ute Neumann

Til Anna,
som la fra seg Ringenes Herre for å lese denne boken.
(Hva mer kan man kreve av sin datter?)

Og til Elinor,
som lånte meg navnet sitt,
selv om jeg ikke brukte det til en alvedronning.

Innhold

En fremmed i natten

Hemmeligheter

Sørover

Et hus fullt av bøker

Bare et bilde

Flammer og stjerner

Hva skjuler seg i nattemørket?

Alene

Et uklokt bytte

Løvens hule

Feigingen

Og videre sørover

Capricorns landsby

Oppdrag utført

Hell og uhell

Det som skjedde for lenge siden

Forræderen blir forrådt

Trolltunge

Dystre utsikter

Slanger og torner

Basta

I sikkerhet

En natt fylt med ord

Fenoglio

Feil ende

Grøss og bange anelser

Bare en idé

Hjemme

Et trivelig gammelt sted å være

Pratsomme Pippo

I de tornete åsene

Tilbake igjen

Capricorns tjenestejente

Hemmeligheter

Forskjellige mål

I Capricorns hus

Lettsindighet

Lavmælte ord

Forræderen får sin straff

Natten er svart

Farid

Pels i vinduskarmen

Et mørkt sted

Farids beretning

Noen løgner for Basta

Vekket midt på svarte natten

Alene

Skjæra

Stolte Basta og lure Støvfinger

Uflaks for Elinor

Med nød og neppe

Et tandert lite vesen

De riktige setningene

Brann

Forræderi, løsmunnethet og dumhet

Skyggen

Bare en forlatt landsby

Hjemlengsel

Hjemover

Kildehenvisninger

Kom, kom.
Kom et ord, kom,
kom gjennom natta,
ville lyse, ville lyse.

Aske.
Aske, aske.
Natt.

Paul Celan: Trangføring

(Gjendiktning ved Øyvind Berg)

En fremmed i natten

Månen speilet seg i øyet til gyngehesten, og også i øynene til musen, når Tolly hentet den frem fra under hodeputen for å se på den. Klokken tikket, og i stillheten syntes han at han hørte små nakne føtter løpe over gulvet, etterfulgt av knising og hvisking og lyden av sidene i en stor bok som ble bladd om.

Lucy M. Boston, The Children of Green Knowe

Det hadde regnet den natten alt begynte, et lett duskregn. Selv mange år senere behøvde Meggie bare å lukke øynene, så hørte hun det igjen, som bittesmå fingre som trommet på vindusruten. En hund bjeffet et sted der ute i mørket, og Meggie fikk ikke sove, samme hvilken vei hun snudde seg i sengen.

Under hodeputen lå boken hun hadde lest i. Den presset permen mot øret hennes, som om den ville lokke henne tilbake inn mellom de trykte sidene. «Jaså! Det må være veldig behagelig å sove med hodet oppå noe så hardt og kantete,» hadde faren hennes sagt første gang han oppdaget at hun hadde gjemt en bok under puten. «Bare innrøm det, den hvisker historier inn i øret ditt om natten.» «Noen ganger, så!» hadde Meggie svart. «Men det fungerer bare for barn.» Mo hadde kvittert med å klype henne i nesen. Mo. Meggie hadde aldri kalt faren sin noe annet.

Den natten da så mye begynte og så mye skulle forandre seg for all fremtid, hadde Meggie gjemt en av yndlingsbøkene sine under hodeputen. Siden hun ikke fikk sove på grunn av regnet, satte hun seg opp, gned trøttheten ut av øynene og dro frem boken fra under hodeputen. Sidene raslet løfterikt da hun åpnet den. Denne første hviskingen var forskjellig hver gang, syntes Meggie, alt ettersom hun visste hva boken kom til å fortelle henne eller ikke. Men nå trengte hun lys. Hun hadde gjemt en fyrstikkeske i nattbordsskuffen sin. Mo hadde sagt at hun ikke fikk lov til å tenne stearinlys om natten. Han likte ikke ild. «Ilden eter bøker,» pleide han å si, men hun var tross alt tolv år gammel og i stand til å passe på et skarve stearinlys. Meggie elsket å lese i skinnet fra levende lys. Hun hadde tre telysholdere og tre lysestaker stående i vinduskarmen. Hun holdt akkurat den brennende fyrstikken inntil en av de svarte vekene da hun hørte skritt utenfor huset. Forskrekket blåste hun ut fyrstikken – så godt hun skulle huske dette mange år senere! – satte seg på kne foran det regnvåte vinduet og kikket ut. Så fikk hun øye på ham.

Regnet lå som et slør over mørket, og den fremmede var knapt mer enn en skygge. Meggie så bare ansiktet hans lyse i natten. Håret lå klistret til den våte pannen. Regnet dryppet ned, men han brydde seg ikke om det. Han bare sto der uten å røre seg, med armene over brystet, han prøvde vel å varme seg litt på den måten. Slik sto han og stirret bortover mot huset deres.

Jeg må vekke Mo! tenkte Meggie. Men hun ble sittende med bankende hjerte og fortsatte å stirre ut i natten, som om ubevegeligheten hadde smittet over på henne fra den fremmede. Så snudde han plutselig på hodet. Meggie fikk følelsen av at han så rett inn i øynene hennes. Hun skled lynraskt ned fra sengen, og den åpne boken falt i gulvet. Barføtt styrtet hun på dør, ut i den mørke gangen. Det var kjølig i det gamle huset, selv om det var i slutten av mai.

Det var fortsatt lys på rommet til Mo. Han var ofte våken og leste til langt på natt. Meggie hadde arvet sin lidenskap for bøker fra ham. Det rolige åndedrettet hans og lyden av boksider som ble bladd om var den beste sovemedisinen for henne når hun hadde drømt fælt og flyktet inn til ham. Det var ingenting som lettere kunne jage vonde drømmer på flukt enn raslingen fra trykte sider.

Men skikkelsen utenfor huset var ingen drøm.

Boken Mo leste i denne natten hadde blekblå lininnbinding. Det var også en ting Meggie skulle huske mange år senere. Så uviktige ting som fester seg i hukommelsen!

«Mo, det står noen nede på tunet!»

Faren hennes løftet hodet og så fraværende på henne, slik han pleide å gjøre når hun avbrøt ham mens han leste. Det tok alltid noen øyeblikk før han fant veien tilbake fra den andre verdenen, ut av bokstavenes labyrint.

«Det står noen der ute? Er du sikker?»

«Ja. Han stirrer på huset vårt.»

Mo la fra seg boken. «Hva var det du leste før du la deg til å sove? Dr. Jekyll og Mr. Hyde?»

Meggie rynket pannen. «Mo, vær så snill! Bli med.»

Han trodde ikke på henne, men han ble med likevel. Meggie dro ham så utålmodig etter seg at han slo tærne i en stabel med bøker som sto ute i gangen. Hva ellers? Bokstablene tårnet seg opp overalt i huset. De hadde ikke bare bøker i bokhyllene som andre folk, nei, hjemme hos dem tårnet bøkene seg opp under bordene, på stolene, i alle kriker og kroker. Det lå bøker på kjøkkenet og på do, oppå tv-apparatet og i klesskapet, små stabler, store stabler, tykke, tynne, gamle, nye … bøker. Når Meggie sto opp lå de med sidene innbydende slått opp på frokostbordet og hilste henne god morgen, de drev kjedsomheten på flukt på gråværsdager – og noen ganger snublet man over dem.

«Han bare står der!» hvisket Meggie, mens hun halte Mo inn på rommet sitt.

«Har han pels i fjeset? Kanskje det er en varulv.»

«Kutt ut!» Meggie så strengt på ham, selv om hun ble mindre redd når han fleipet slik. Det var nesten så hun selv ikke lenger trodde på skikkelsen ute i regnet … til hun igjen knelte foran vinduet sitt. «Der! Ser du ham?» hvisket hun.

Mo kikket ut, gjennom regndråpene som rant nedover vindusruten, og sa ingenting.

«Har du ikke lovet meg dyrt og hellig at det aldri vil komme en innbruddstyv hit fordi det ikke er noe å stjele?» hvisket Meggie.

«Det er ingen innbruddstyv,» svarte Mo. Men ansiktet hans var gravalvorlig da han fjernet seg fra vinduet, og Meggies hjerte begynte å slå enda fortere. «Gå og legg deg, Meggie,» sa han. «Det er besøk til meg.»

Og så var han ute av rommet – før Meggie rakk å spørre hva slags besøk dette var som dukket opp midt på svarte natten. Redd løp hun etter ham. I gangen hørte hun at lenken ble fjernet fra ytterdøren, og da hun kom ut i entreen så hun faren stå i den åpne døren.

Natten sivet inn i huset, mørk og fuktig, og lyden av regnværet utenfor virket faretruende.

«Støvfinger!» ropte Mo ut i mørket. «Er det deg?»

Støvfinger? Hva slags navn var det? Meggie kunne ikke huske å ha hørt det før, men likevel var det noe kjent med navnet, som et fjernt minne som ikke helt ville ta form.

Det kom ikke en lyd utenfra. Bare regnet fortsatte å dryppe, hviskende og tiskende, som om natten plutselig hadde fått en røst. Men så hørte Meggie fottrinn nærme seg huset, og ut av mørket kom mannen som hadde stått på tunet. Den lange frakken klebet seg regnvåt til beina, og da den fremmede trådte inn i lyset som sivet ut fra huset, syntes Meggie i brøkdelen av et sekund at hun så et lite pelskledd hode komme til syne over skulderen hans. Med dirrende nese skjøv det seg opp av ryggsekken før det raskt forsvant ned i den igjen.

Støvfinger dro ermet over det våte ansiktet og strakte ut hånden for å hilse på Mo.

«Hvordan står det til med deg, Trolltunge?» spurte han. «Lenge siden sist.»

Nølende tok Mo den utstrakte hånden. «Veldig lenge,» sa han og kikket forbi besøket, som om han ventet at enda en skikkelse skulle dukke opp i nattemørket bak ham. «Kom inn før du blir syk. Meggie sier at du har stått der ute en god stund.»

«Meggie? Å ja, selvfølgelig.» Støvfinger gjorde ikke motstand da Mo dro ham med seg inn i huset. Han gransket Meggie så inntrengende at hun ikke visste hvor hun skulle gjøre av blikket, så forlegen ble hun. Til slutt bare stirret hun tilbake på ham.

«Hun har blitt stor.»

«Du husker henne?»

«Klart det.»

Meggie la merke til at Mo vred rundt nøkkelen to ganger da han låste døren.

«Hvor gammel er hun nå?» Støvfinger smilte til henne.

Det var et merkelig smil. Meggie kunne ikke bestemme seg for om det var spotsk, nedlatende, eller rett og slett sjenert. Hun smilte ikke tilbake.

«Tolv,» svarte Mo.

«Tolv? Men i alle dager.» Støvfinger strøk det dryppvåte håret vekk fra pannen. Det rakk ham nesten til skuldrene. Meggie lurte på hvilken farge det hadde når det var tørt. Skjeggstubbene rundt den smale munnen var røde, akkurat som pelsen til villkatten som Meggie pleide å sette frem en skål med melk til fra tid til annen. De vokste på kinnene hans også, så tynt som hos unge menn når de først begynner å få skjeggvekst. Skjeggstubbene kunne ikke skjule arrene hans, tre lange, hvite arr. De fikk Støvfingers ansikt til å se ut som om det hadde gått i stykker og så var blitt limt sammen igjen etterpå.

«Tolv år gammel,» sa han enda en gang. «Selvfølgelig. Hun var … tre den gangen, ikke sant?»

Mo nikket. «Kom, så skal jeg finne frem tørre klær til deg.» Utålmodig dro han med seg gjesten, som om han plutselig fikk det travelt med å gjemme ham for Meggie. «Og du,» sa han til henne over skulderen, «du går og legger deg, Meggie.» Han lukket døren til verkstedet etter seg uten å si noe mer.

Meggie sto der og gned de kalde føttene mot hverandre. Du går og legger deg. Noen ganger, når det nok en gang var blitt langt over leggetid, slengte Mo henne opp i sengen som om hun var en sekk med nøtter. Andre ganger jaget han henne gjennom huset etter kveldsmaten til hun kom seg i sikkerhet på rommet sitt, mens hun lo så hun nesten ble blå i ansiktet. Og noen ganger var han så trøtt at han strakte seg ut på sofaen og hun laget kaffe til ham før hun gikk og la seg. Men aldri før hadde han sendt henne til sengs på denne måten.

I hjertet hennes bredde det seg en uhyggelig og klebrig anelse om at noe farlig nettopp hadde smettet inn i livet hennes, sammen med den fremmede med dette merkelige navnet som likevel lød så kjent. Og med en inderlighet som skremte henne selv visste hun at hun skulle ønske at hun ikke hadde hentet Mo, slik at Støvfinger var blitt stående der ute, helt til regnet skylte ham vekk.

Hun skvatt da døren til verkstedet gikk opp igjen.

«Du står jo der fortsatt,» sa Mo. «Gå og legg deg, Meggie. Kom igjen.» Han hadde den lille rynken over nesen, som bare kom til syne når det var noe som virkelig bekymret ham. Det virket som han så tvers gjennom henne, som om tankene hans var et helt annet sted. Den vonde anelsen i Meggies hjerte vokste og spredte sine svarte vinger.

«Si at han skal gå, Mo!» sa hun, mens han skjøv henne bortover mot rommet hennes. «Vær så snill! Si at han skal gå. Jeg liker ham ikke.»

Mo lente seg mot dørkarmen. «Han kommer ikke til å være her i morgen når du står opp. Det har du mitt æresord på.»

«Lover du det? Uten lygekors?» Meggie så ham rett inn i øynene med et fast blikk. Hun kunne alltid se det på Mo når han løy – samme hvor mye han anstrengte seg for å skjule det.

«Uten lygekors,» sa han og holdt opp begge hendene som bevis.

Så lukket han døren bak seg, selv om han visste at hun ikke likte det. Meggie la øret inntil døren og lyttet. Hun hørte det klirre i kopper og fat. Jaså, reveskjegg fikk en kopp te å varme seg på. Jeg håper han får lungebetennelse, tenkte Meggie. Han trengte jo ikke å dø av det, slik som moren til engelsklærerinnen hennes hadde gjort. Meggie hørte kjelen på kjøkkenet pipe, og at Mo balanserte et brett med skranglende kopper tilbake til verkstedet.

For sikkerhets skyld ventet hun et par sekunder etter at han hadde lukket døren bak seg, selv om det var vanskelig å tøyle nysgjerrigheten. Så snek hun seg tilbake ut i gangen.

Det hang et skilt på døren til Mos verksted, et smalt blikkskilt. Meggie kunne teksten på skiltet utenat. Da hun hadde vært fem hadde hun brukt de gammeldagse, spisse bokstavene til å øve seg på å lese:

Noen bøker må man smake på,

Noen bøker sluker man,

Og bare noen få tygger man grundig

Og fordøyer dem helt.

Den gangen hun måtte klatre opp på en kasse for å kunne lese hva som sto på skiltet hadde hun trodd at dette med tyggingen var bokstavelig ment, og full av avsky hadde hun spurt seg hvorfor i alle dager Mo hadde hengt opp ordene til en bokskjender på døren sin.

Nå visste hun hvordan det var ment, men i natt interesserte hun seg ikke for ordene som sto skrevet på døren. Det var ordene som ble sagt bak døren hun ville forstå, de lave ordene de to mennene lavmælt utvekslet der inne, hviskende, så de nesten var umulige å forstå.

«Ikke undervurder ham!» hørte hun Støvfinger si. Stemmen hans var helt annerledes enn stemmen til Mo. Det var ingen som hadde en stemme som faren hennes. Mo kunne male bilder i tom luft med stemmen sin.

«Han er villig til å gjøre hva som helst for å få tak i den!» Det var Støvfinger igjen. «Og hva som helst betyr virkelig hva som helst, det kan jeg love deg.»

«Jeg kommer aldri til å la ham få den.» Det var Mo.

«Men han kommer til å ta den fra deg uansett hva du gjør! Jeg skal si det én gang til: De er på sporet av deg.»

«Det er ikke første gangen. Jeg har alltid greid å riste dem av meg.»

«Jaså? Og hvor lenge kommer det til å gå bra, tror du? Og hva med datteren din? Har du tenkt å fortelle meg at hun liker å flytte fra sted til sted hele tiden? Tro meg, jeg vet hva jeg snakker om.»

Det ble stille bak døren. Meggie våget nesten ikke å trekke pusten av frykt for at de to mennene skulle høre henne.

Så begynte faren hennes å snakke igjen, nølende, som om tungen hans slet med å forme ordene. «Og hva … synes du at jeg skal gjøre?»

«Bli med meg. Jeg skal ta deg med til dem!» Det klirret i en kopp. En skje slo mot porselenet. Så store små lyder ble når det var så stille. «Du vet at Capricorn har stor tiltro til dine evner, han ville sikkert sette pris på det om du overrakte den til ham personlig. Den nye fyren han har skaffet for å erstatte deg er en skikkelig amatør.»

Capricorn. Enda et merkelig navn. Støvfinger hadde spyttet ut navnet som om klangen av det kunne bite ham i tungen. Meggie beveget de kalde tærne, kulden var begynt å trekke helt opp i nesen nå. Hun skjønte ikke mye av det de to mennene snakket om, men hun forsøkte å innprente seg hvert eneste ord.

Det var blitt stille igjen i verkstedet.

«Jeg vet ikke …,» sa Mo til slutt. Stemmen hans hørtes så trøtt ut at Meggies hjerte trakk seg sammen som i krampe. «Jeg må tenke litt på det. Når tror du mennene hans vil være her?»

«Snart!»

Ordet slo ned i stillheten som en stein i speilblankt vann.

«Snart,» gjentok Mo. «Ja vel. Da skal jeg bestemme meg til i morgen. Har du et sted du kan sove?»

«Å, jeg finner alltids et sted å sove,» svarte Støvfinger. «Jeg klarer meg ganske bra nå, selv om jeg fortsatt synes at alt går altfor fort.» Han hørtes ikke særlig glad ut da han lo. «Men jeg vil gjerne høre hva du bestemmer deg for. Er det greit for deg om jeg kommer tilbake i morgen? Ved middagstid, kanskje?»

«Ja visst. Jeg skal hente Meggie på skolen klokken halv to. Du kan komme etter det.»

Meggie hørte en stol bli skjøvet bakover, og hun pilte inn på rommet sitt. Da verkstedsdøren gikk opp, lukket hun akkurat døren etter seg. Hun lå i sengen med dynen trukket helt oppunder haken, og hørte faren ta farvel med Støvfinger. «Vel, du får ha takk for advarselen!» hørte hun ham si. Støvfingers skritt fjernet seg fra huset, sakte og ujevnt, som om han nølte med å gå sin vei fordi han ikke hadde fått sagt alt han hadde tenkt å si.

Men til slutt var han borte og bare regnet fortsatte å tromme mot Meggies vindu med våte fingre.

Da Mo åpnet døren til rommet hennes skyndte hun seg å lukke øynene og prøvde å puste sakte, slik folk gjør når de sover sin dypeste og mest uskyldige søvn.

Men Mo var ikke dum. Noen ganger var han rett og slett forferdelig lur. «Meggie, stikk en fot ut av sengen,» sa han.

Motstrebende stakk hun frem tærne fra under dynen og la dem i Mos varme hånd. De var fortsatt iskalde.

«Det var det jeg visste,» sa han. «Du spionerte på oss. Kunne du ikke for en gangs skyld ha gjort som jeg sa?» Med et sukk skjøv han foten hennes tilbake inn under den deilige, varme dynen. Så satte han seg på sengen, strøk seg over det trøtte ansiktet med hendene og så ut av vinduet. Håret hans var like mørkt som pelsen til en muldvarp. Meggies hår var blondt som håret til moren hennes, som hun bare kjente fra et par falmede bilder. «Du kan være glad for at du likner mer på henne enn på meg,» pleide Mo å si. «Hodet mitt ville slett ikke ta seg ut på en jentehals.» Men

Meggie skulle gjerne ha liknet mer på ham. I hele verden fantes det ikke et ansikt hun var mer glad i.

«Jeg hørte ikke hva dere pratet om likevel,» mumlet hun.

«Fint.»

Mo stirret ut av vinduet, som om Støvfinger fortsatt sto ute på tunet. Så reiste han seg og gikk mot døren. «Prøv å sove litt,» sa han.

Men Meggie hadde ikke lyst til å sove. «Støvfinger! Hva er det for slags navn?» sa hun. «Og hvorfor kaller han deg Trolltunge?»

Mo svarte ikke.

«Og så han som leter etter deg … jeg hørte Støvfinger snakke om det … Capricorn. Hvem er det?»

«Ingen jeg vil at du skal møte.» Faren hennes snudde seg ikke.

«Jeg synes du sa at du ikke hørte noe? Ses i morgen, Meggie.»

Denne gangen lot han døren stå åpen. Lyset i gangen skinte inn på sengen hennes. Det blandet seg med nattemørket som sivet inn gjennom vinduet. Meggie lå og ventet på at mørket endelig skulle forsvinne og ta med seg følelsen av ulykker som truet.

Først lenge etterpå skjønte hun at ulykken ikke var blitt født denne natten. Den hadde bare kommet snikende tilbake.

Hemmeligheter

«Men hva gjør de barna da, når de ikke har eventyrbøker?» spurte Naftali.

Og Reb Zebulun svarte: «De må bare finne seg i det. Eventyrbøker er ikke som brød. Det går an å leve uten.»

«Jeg kunne ikke ha levd uten,» sa Naftali.

Isaac B. Singer,

Naftali the Storyteller and his Horse, Sus

Meggie våknet i grålysningen med et rykk. Natten var i ferd med å falme over jordene, som om regnet hadde vasket ut fargen på nattens kjolekant. Vekkeklokken hennes viste et par minutter på fem, og Meggie hadde først tenkt å snu seg over på den andre siden og sove videre. Men med ett følte hun at det var noen inne på rommet hennes. Forskrekket satte hun seg opp og så Mo stå foran det åpne klesskapet.

«God morgen!» sa han, mens han la yndlingsgenseren hennes ned i en koffert. «Beklager, jeg vet at det er veldig tidlig, men vi er nødt til å reise bort. Vil du ha kakao til frokost?»

Meggie nikket søvndrukken. Utenfor kvitret fuglene så høyt at man skulle tro de hadde vært oppe i mange timer alt.

Mo slengte to bukser ned i kofferten, lukket den og bar den bort til døren. «Ta på deg varme klær,» sa han. «Det er kjølig ute.»

«Hvor skal vi reise?» spurte Meggie, men da var han allerede gått. Forvirret kastet hun et blikk ut gjennom vinduet. Hun ventet nesten å se Støvfinger, men bare en svarttrost hoppet bortover de regnvåte steinene på tunet. Meggie fikk på seg buksen og snublet ut til kjøkkenet. I gangen sto to kofferter, en reiseveske og verktøykassen til Mo.

Faren satt ved frokostbordet og smurte brødskiver. Reiseproviant. Da hun kom inn på kjøkkenet så han opp et lite øyeblikk og smilte til henne, men Meggie kunne se at han var bekymret.

«Vi kan ikke reise bort, Mo!» sa hun. «Skolen slutter ikke før om en uke!»

«Hva så? Det har da hendt før at jeg måtte reise bort på grunn av et oppdrag selv om det ikke er skoleferie.»

Det hadde han rett i. Det hendte faktisk ganske ofte: hver gang en antikvar, en boksamler eller et bibliotek hadde bruk for en bokbinder og Mo fikk oppdraget med å befri noen verdifulle gamle bøker fra støv og mugg eller lage en ny kjole til dem. Meggie syntes at betegnelsen ‘bokbinder’ passet dårlig på Mos yrke, derfor hadde hun for noen år siden laget et skilt til verkstedet hans der det sto Mortimer Folchart, boklege. Og denne boklegen dro aldri på visitt til pasientene sine uten å ta med seg datteren. Slik hadde det alltid vært, og slik skulle det alltid bli, samme hva Meggies lærere mente om den saken.

«Hva med vannkopper? Har jeg brukt den unnskyldningen før?»

«Du brukte den forrige gang. Da vi måtte dra til den fæle fyren med biblene.» Meggie så nøye på Mo. «Mo? Må vi dra på grunn av … det i natt?»

Et øyeblikk trodde hun at han kom til å fortelle henne alt sammen – hva det nå var å fortelle. Men så ristet han på hodet. «Neida, for noe tull!» sa han og puttet brødskivene han hadde smurt ned i en nistepose. «Moren din hadde en tante. Tante Elinor. Vi var på besøk hos henne en gang da du var veldig liten. Hun har lenge ønsket at jeg skal sette i stand bøkene hennes. Hun bor like ved en av innsjøene nord i Italia. Jeg glemmer alltid hvilken, men det er veldig fint der, og det er toppen seks eller sju timer å kjøre.» Han så ikke på henne mens han snakket.

Hvorfor må vi dra akkurat nå? hadde Meggie lyst til å spørre. Men hun lot det være. Hun spurte heller ikke om han hadde glemt avtalen han hadde etter tolv. Hun var altfor redd for å høre svarene – og for at Mo skulle lyve for henne igjen.

«Er hun like rar som de andre?» nøyde hun seg med å spørre. Mo hadde besøkt en rekke slektninger sammen med henne før. Både han og moren hadde stor slekt, og Meggie hadde fått inntrykk av at den var spredd over halve Europa.

Mo smilte. «Hun er kanskje litt rar, men du vil komme godt overens med henne. Hun har virkelig noen fabelaktige bøker.»

«Men hvor lenge skal vi være borte?»

«Det kan bli en stund.»

Meggie drakk en slurk av kakaoen sin. Den var så varm at hun brente seg på leppene. Hun skyndte seg å presse den kalde kniven mot munnen.

Mo skjøv stolen sin bakover. «Jeg må pakke sammen en del ting på verkstedet,» sa han. «Men det tar ikke så lang tid. Du er sikkert kjempetrøtt, men du kan jo sove i bussen etterpå.»

Meggie bare nikket og så ut av kjøkkenvinduet. Det var en grå morgen. Det hang tåke over jordene som strakte seg et stykke oppover kollene i nærheten av huset, og Meggie fikk en fornemmelse av at nattens skygger bare hadde gjemt seg mellom trærne.

«Pakk ned maten og ta med deg nok lesestoff!» ropte

Mo fra gangen. Akkurat som hun ikke pleide å gjøre det hver gang. For en del år siden hadde han snekret en kiste til henne så hun kunne ha med yndlingsbøkene sine på alle turene deres, uansett hvor lenge de ble borte eller hvor langt de måtte kjøre. «Det er en god følelse å ha med seg sine egne bøker når man er på fremmede steder,» pleide Mo å si. Han tok alltid med seg minst et dusin bøker selv også.

Mo hadde lakkert kisten rød, rød som valmuer. Det var yndlingsblomsten til Meggie. Kronbladene var så fine å presse i bøker, og man kunne lage stjernemønster når man trykket valmuearrene hardt mot huden. Mo hadde skrevet Meggies skattkiste på lokket i vakre, snirklete bokstaver. På innsiden var den fôret med glinsende, svart taft. Men stoffet var ikke så lett å få øye på, for Meggie hadde mange yndlingsbøker. Og stadig havnet det flere bøker i kisten, når de la ut på en ny reise eller når de oppholdt seg på et nytt sted. «Når du tar med deg en bok på reisen,» sa Mo da han la den første boken i kisten hennes, «skjer det noe rart:

Boken begynner å samle på minnene dine. Siden trenger du bare åpne den, og så vil du være tilbake på stedet der du leste i den for første gang. Du vil huske alt: bildene, luktene, iskremen du spiste mens du leste … Tro meg, bøker er som fluepapir. Det er ingenting minner har lettere for å klistre seg fast i enn boksider.»

Han hadde sikkert rett i det. Men det var også en annen grunn til at Meggie tok med seg bøkene sine hver gang de la ut på en reise. De var hjemmet hennes når hun befant seg på et fremmed sted – de var stemmer hun kjente, venner som aldri kranglet med henne, kloke og mektige venner, de var dristige og erfarne og hadde greid seg gjennom mang en eventyrlig ferd. Bøkene trøstet henne når hun var lei seg og drev kjedsommeligheten på flukt mens Mo skar til skinn og lin og heftet sammen gamle sider på nytt, boksider som var blitt skjøre etter et langt liv og utallige fingre som hadde bladd i dem.

Enkelte bøker ble med på reisen hver gang, andre ble igjen hjemme, kanskje fordi de ikke passet til reisemålet eller måtte gjøre plass for en ny historie som hun ikke kjente ennå.

Meggie strøk fingrene over de runde bokryggene. Hvilke bøker skulle hun ta med denne gangen? Hva slags historier ville hjelpe mot frykten som hadde sneket seg inn i huset denne natten? Hva med en løgnhistorie? tenkte Meggie. Mo løy til henne. Han løy selv om han visste at hun kunne se det på nesen hans. Pinokkio, tenkte Meggie. Nei. Den var for skummel. Og trist. Men litt spenning burde det nok være, noe som holdt henne fra å gruble og kunne jage selv de mørkeste tankene på flukt. Heksene, ja. Heksene skulle bli med, de skallete heksene som forvandlet barn til mus – og Odyssevs med kyklopene og trollkvinnen som gjorde krigere til griser. Reisen deres kunne da umulig bli skumlere enn det, ikke sant?

Helt til venstre lå de to billedbøkene Meggie hadde lært seg å lese med – hun hadde vært fem år den gangen, det var fortsatt merker etter den ufattelig lille, vandrende pekefingeren hennes nederst på sidene – og helt nederst i kisten, gjemt under alle de andre lå bøkene Meggie hadde laget selv. Hun hadde klippet og limt i dagevis og malt stadig nye bilder, og under bildene hadde hun fått Mo til å skrive hva bildene forestilte: En engel med lykkelig ansikt, fra Meggi til Mo. Navnet sitt hadde hun skrevet selv. E’en på slutten hadde hun alltid sløyfet da hun var liten. Meggie så på de klossete bokstavene og la den lille boken tilbake i kisten. Mo hadde selvfølgelig hjulpet henne med å lage en innbinding til boken. Han hadde bundet inn alle bøkene hun hadde laget selv, i mønstret papir i alle regnbuens farger. Til de andre bøkene hadde han gitt henne et stempel, så hun kunne trykke navnet sitt og hodet til en enhjørning på første side, noen ganger i svart blekk og noen ganger i rødt, alt ettersom hvordan hun ville ha det. Det eneste Mo aldri hadde gjort var å lese høyt fra bøkene hennes. Ikke en eneste gang.

Han hadde kastet Meggie høyt opp i været, båret henne rundt i huset på skuldrene sine og lært henne hvordan hun kunne lage bokmerker av svarttrostfjær. Men han hadde aldri lest høyt for henne. Ikke en eneste gang, ikke et eneste ord, selv om hun hadde lagt bøkene i fanget hans utallige ganger. Dermed hadde Meggie vært nødt til å lære seg hvordan man skulle tyde de svarte tegnene, nøkkelen til skattekisten …

Meggie satte seg opp.

Det var litt plass igjen i kisten. Kanskje Mo hadde en ny bok som hun kunne ta med på turen, en bok som var spesielt lang og vidunderlig …

Døren til verkstedet var lukket.

«Mo?» Meggie trykket ned dørhåndtaket. Det lange arbeidsbordet var kostet helt rent, ikke så mye som en kniv eller et stempel lå igjen. Mo hadde virkelig pakket ned rubbel og bit. Kanskje han ikke hadde løyet likevel?

Meggie gikk inn på verkstedet og så seg rundt. Døren til gullkammeret sto åpen. Egentlig var det bare et kott, men Meggie hadde funnet på dette navnet til det lille rommet fordi faren lagret de mest verdifulle materialene der: det fineste skinnet, de vakreste stoffene, marmorert papir, stempler til å presse gullmønster inn i mykt skinn … Meggie stakk hodet inn gjennom den åpne døren – og så Mo pakke inn en bok i gråpapir. Den var verken spesielt stor eller tykk. Den blekgrønne lininnbindingen så ganske loslitt ut, men det var alt Meggie så, for Mo skyndte seg å gjemme boken bak ryggen da han la merke til at hun sto i døråpningen.

«Hva gjør du her?» sa han sint.

«Jeg …» Ansiktet hans var så dystert at Meggie ble helt forskrekket og ikke visste hva hun skulle si. «Jeg ville bare spørre om du har en bok til meg … jeg har lest alle de som står på rommet mitt og …»

Mo strøk hånden over ansiktet. «Det har jeg sikkert. Jeg skal nok greie å finne en bok til deg,» sa han, men øynene hans syntes fortsatt å si: Gå vekk. Gå vekk, Meggie. Gråpapiret raslet bak ryggen hans. «Jeg kommer inn til deg straks,» sa han. «Jeg må bare pakke et par ting til. Greit?»

Like etterpå kom han med tre bøker til henne. Men boken han hadde pakket inn i gråpapir var ikke blant dem.

En time senere bar de alt sammen ut på tunet. Meggie hutret litt da hun kom ut. Det var en kald morgen, kjølig som regnet som hadde falt natten i forveien, og solen hang blek på himmelen, som en mynt noen hadde mistet der oppe.

De hadde bare bodd på den gamle gården i underkant av et år. Meggie likte utsikten til kollene bortenfor, svaleredene under taket, den uttørkede brønnen som gapte svart mot en når man tittet over kanten og som syntes å strekke seg helt ned til jordens indre. Hun hadde alltid syntes at huset var for stort og trekkfullt med alle de tomme rommene der det bodde feite edderkopper. Men husleien var lav, og det var nok plass til alle Mos bøker og verkstedet hans. I tillegg var det et hønsehus ved siden av huset, og fjøset der den gamle bussen deres nå sto parkert, var midt i blinken til et par kyr eller en hest. «Kyr må melkes, Meggie,» hadde Mo sagt den gangen hun hadde foreslått at de kunne prøve med to eller kanskje tre dyr. «Veldig tidlig om morgenen. Og det hver eneste dag.»

«Men hva med en hest?» hadde hun spurt. «Pippi Langstrømpe har også hest, og hun har ikke stall en gang.»

Hun ville også ha vært tilfreds med et par høns eller en geit, men selv de trengte å bli matet hver dag. De var for mye ute og reiste til å kunne ha slike dyr. Derfor måtte Meggie nøye seg med den oransjerøde katten som stakk innom en gang iblant når hun syntes det ble for masete å krangle med hundene på nabogården. Den gretne gamle bonden som bodde der, var den eneste naboen deres. Noen ganger ulte hundene hans så jammerlig at Meggie holdt seg for ørene.

Det var tjue minutter å sykle til nærmeste tettsted der Meggie gikk på skolen og to av venninnene hennes bodde. Men Mo pleide for det meste å kjøre henne. Den smale veien snodde seg gjennom et veldig ensomt landskap, forbi jorder og mørke trær.

«Herregud, hva har du pakket ned i denne? Murstein?» spurte Mo da han bar Meggies bokkiste ut i bilen.

«Men du pleier jo selv å si at bøker må være tunge fordi det finnes en hel verden mellom permene deres,» svarte Meggie – og for første gang denne morgenen fikk hun ham til å le.

Bussen sto i det tomme fjøset og minnet om et klumpete dyr med flekker i alle regnbuens farger. Hun følte seg mer hjemme i den enn hun hadde gjort i noen av husene der hun hadde bodd sammen med Mo. Det var ingen steder hun sov så godt som i sengen han hadde bygd til henne inni bussen. Selvfølgelig fantes det et bord også, en kjøkkenkrok og en benk som kunne åpnes som lokket på en kasse. Nedi den lå det reisehåndbøker, veikart og istykkerleste pocketbøker.

Visst elsket Meggie bussen, men denne morgenen nølte hun med å klatre inn. Da Mo gikk tilbake til huset en siste gang for å låse døren, fikk hun plutselig en følelse av at hun aldri ville komme tilbake, at denne reisen ville bli annerledes enn alle turer de hadde vært på før, at de bare ville reise lenger og lenger bort, på flukt fra noe som ikke hadde noe navn. I hvert fall ikke noe navn Mo var villig til å røpe for henne.

«Da setter vi kursen sørover!» var alt han sa da han smøg seg på plass bak rattet. Og slik dro de sin vei – uten å si farvel til noen, altfor tidlig en morgen som luktet regn.

Men i porten sto Støvfinger og ventet på dem allerede.

Sørover

«Bakenfor Ville Skogen ligger den Vide Verden,» sa Vann, «og den vedkommer hverken deg eller meg. Jeg har aldri vært der, og jeg kommer aldri til å reise dit, og det gjør ikke du heller, om du har vett i skolten.»

Kenneth Grahame, Det suser i sivet

Støvfinger måtte ha stått og ventet bak muren ut mot veien. Meggie hadde balansert frem og tilbake på den minst hundre ganger, bort til de rustne porthengslene og tilbake igjen, med øynene knepet hardt igjen, så hun tydeligere skulle se for seg tigeren med de ravgule øynene som lå og lurte i bambusen ved foten av muren, eller strykene som skummet forbi henne på høyre og venstre side.

Nå var det bare Støvfinger som sto der. Men ikke noe syn i verden kunne ha fått Meggies hjerte til å slå fortere.

Han dukket opp så brått at Mo nesten kjørte på ham. Han hadde bare på seg en genser, han frøs og holdt armene rundt kroppen. Frakken hans var vel fortsatt våt av regnet, men håret hans hadde tørket. Det strittet rødblondt over det arrete fjeset hans.

Mo støtte frem en forbannelse mellom tennene, slo av motoren og gikk ut av bussen. Støvfinger satte opp det underlige smilet sitt og lente seg inntil muren. «Hvor har du tenkt deg, Trolltunge?» spurte han. «Hadde ikke vi en avtale? Du har sviktet meg en gang før på denne måten, husker du det?»

«Du vet hvorfor jeg har sånt hastverk,» svarte Mo. «Det er samme grunn som den gangen.» Han ble stående ved siden av den åpne bildøren, anspent, som om han knapt kunne vente til Støvfinger endelig skulle slippe dem forbi.

Men han lot som han ikke merket at Mo var utålmodig. «Får jeg vite hvor du har tenkt deg denne gangen?» spurte han. «Forrige gang måtte jeg lete etter deg i fire år, og med litt uflaks ville Capricorns menn ha funnet deg før meg.» Da han kikket bort på Meggie, stirret hun fiendtlig tilbake.

Det tok en stund før Mo svarte. «Capricorn befinner seg nordpå,» sa han omsider. «Derfor skal vi dra sørover. Eller har han slått seg ned et annet sted nå?»

Støvfinger så nedover veien. I hullene i veidekket glitret sølepyttene fra natten i forveien. «Neida!» sa han. «Nei, han holder fortsatt til nordpå, hvis man skal tro på det folk sier.

Ettersom du tydeligvis har bestemt deg for ikke å la ham få det han er ute etter denne gangen heller, er det vel best at jeg også drar sørover så fort som råd er. Jeg vil ikke for noen pris være den som overbringer den dårlige nyheten til Capricorns menn. Så hvis dere kunne gi meg skyss et stykke av veien … Jeg er klar til å dra!» De to veskene han halte frem fra bak muren så ut som om de hadde reist jorden rundt et dusin ganger allerede. Utover det hadde han bare med seg en ryggsekk.

Meggie presset sammen leppene.

Nei, Mo! tenkte hun. Nei, han skal ikke sitte på med oss! Men hun behøvde bare å kaste et blikk på faren, så visste hun at svaret hans kom til å lyde annerledes.

«Kom igjen!» sa Støvfinger. «Hva skal jeg fortelle Capricorns menn hvis de slår klørne i meg?»

Han så like fortapt ut som en hund noen hadde satt ut i veikanten. Og i det bleke morgenlyset greide ikke Meggie å finne noe skummelt ved ham, hvor mye hun enn prøvde. Likevel ville hun ikke at han skulle bli med dem. Det lå sikkert tykt utenpå henne, men ingen av mennene tok hensyn til det.

«Du kan tro at jeg umulig kunne holde det skjult for dem særlig lenge at jeg har sett deg,» fortsatte Støvfinger. «Og dessuten …» Han nølte med å fullføre setningen, «… dessuten står du fortsatt i gjeld til meg, ikke sant?»

Mo senket hodet. Meggie så at hånden hans lukket seg hardere rundt den åpne bildøren. «Hvis du velger å se det slik, så,» sa han. «Jo, jeg antar at jeg skylder deg en tjeneste.»

Lettelsen bredde seg i Støvfingers arrete ansikt. Han slengte raskt sekken over skulderen og nærmet seg bussen med veskene sine.

«Vent!» ropte Meggie da Mo gikk ham i møte for å hjelpe ham med veskene. «Hvis han blir med, vil jeg først vite hva vi flykter fra. Hvem er denne Capricorn?»

Mo snudde seg mot henne. «Meggie …» begynte han, i en tone hun kjente bare så altfor godt: Meggie, ikke vær så dum. Meggie, vær snill jente.

Hun åpnet bussdøren og hoppet ut.

«Meggie, for pokker! Sett deg inn igjen. Vi må komme oss av gårde!»

«Jeg setter meg ikke inn før du forteller meg om det.»

Mo kom gående mot henne, men Meggie smatt unna hendene hans og løp gjennom porten, ut i veibanen.

«Hvorfor vil du ikke fortelle meg det?» ropte hun.

Veien lå der så tom at man skulle tro det ikke fantes andre mennesker på kloden. Det hadde begynt å blåse svakt, vinden strøk over Meggies ansikt og bruste i bladene til lindetrærne som sto langs veien. Himmelen var forsatt gusten og grå, den ble bare ikke lysere.

«Jeg vil vite hva som foregår!» ropte Meggie. «Jeg vil vite hvorfor vi måtte stå opp klokken fem og hvorfor jeg ikke trenger å gå på skolen i dag. Jeg vil vite om vi kommer tilbake og hvem denne Capricorn er!»

Da hun sa dette navnet, kikket Mo seg over skulderen, som om denne ukjente som begge mennene tydeligvis var så redde for kunne komme frem fra det tomme fjøset når som helst, like plutselig som Støvfinger hadde dukket opp bak muren. Men tunet var tomt, og Meggie var for sint til å være redd noen hun ikke visste annet enn navnet på. «Du har bestandig pleid å fortelle meg alt,» ropte hun til faren sin. «Alltid.»

Men Mo tidde. «Alle mennesker har sine hemmeligheter, Meggie,» sa han til slutt. «Sett deg inn i bilen nå. Vi må dra.»

Støvfinger så først på Mo og deretter på Meggie med vantro blikk. «Du har ikke fortalt henne det?» hørte Meggie at han spurte Mo med dempet stemme.

Mo ristet på hodet.

«Men du er nødt til å fortelle henne litt! Det er farlig hvis hun ikke vet noe som helst. Hun er jo ingen småunge lenger.»

«Det er farlig selv om hun vet,» svarte Mo. «Og det ville ikke forandre noe som helst.»

Meggie sto fortsatt ute i veien. «Jeg hørte alt dere sa!» ropte hun. «Hva er det som er farlig? Jeg setter meg ikke inn i bussen igjen før jeg har fått vite det.»

Mo sa fortsatt ingenting.

Støvfinger så ubesluttsomt på ham et øyeblikk, så satte han fra seg veskene igjen. «Ja vel da,» sa han. «Da får vel jeg fortelle henne om Capricorn.»

Han nærmet seg Meggie med langsomme skritt. Uvilkårlig rygget hun litt bakover.

«Du har møtt ham en gang,» sa Støvfinger. «Det er lenge siden, og du husker det nok ikke, for du var bare så stor.» Han holdt den ene hånden på høyde med kneet sitt. «Hvordan skal jeg forklare deg hvordan han er?» Hvis du måtte se på at en katt eter en liten fugl, ville du sannsynligvis begynne å gråte, ikke sant? Eller forsøke å hjelpe den. Capricorn ville ta fuglen og gi den til katten bare for å kunne se på når den river den i stykker med klørne, og han ville nyte sprellingen og skrikene fra den lille skapningen som om det var honning.»

Meggie snublet enda et skritt bakover, men likevel kom Støvfinger nærmere og nærmere.

«Jeg regner med at du ikke har noen glede av å skremme andre mennesker så knærne deres skjelver og de knapt greier å holde seg på beina?» spurte han. «Det er det morsomste

Capricorn vet. Sannsynligvis tror du heller ikke at det bare er å ta akkurat det du vil, samme fra hvem og på hvilken måte. Det tror Capricorn. Og beklageligvis er faren din i besittelse av en ting Capricorn vil ha for enhver pris.»

Meggie tittet bort på Mo, men han bare sto rett opp og ned og så på henne.

«Capricorn forstår seg ikke på bokbinding, slik faren din gjør,» fortsatte Støvfinger. «Det er faktisk ingenting han er spesielt god til, bortsett fra dette ene: å skape frykt. Han er en mester på det området. Han lever av det. Skjønt jeg tror ikke han vet hvordan det føles når frykten lammer alle lemmer og får en til å kjenne seg bitte liten. Men han vet nøyaktig hvordan man fremkaller frykt og sprer den, i hus og senger, i hjertet og hodet. Mennene hans deler ut frykten som svarte brev, de skyver den inn under dørsprekken og legger den i postkassen, maler den på murer og stalldører, til den sprer seg av seg selv, stille og illeluktende som pesten.» Nå sto Støvfinger rett foran Meggie. «Capricorn har mange menn,» sa han lavt. «De fleste har vært hos ham siden de var barn, og hvis Capricorn gir dem ordre om å skjære av deg øret eller nesen, så vil de gjøre det uten å lee på et øyelokk. De liker å kle seg i svart, som kornkråker, bare hans øverstkommanderende går med hvit skjorte under den sotsvarte jakken. Hvis du noensinne skulle møte en av dem, må du gjøre deg liten, så liten du bare kan, slik at de kanskje overser deg. Skjønner du det?»

Meggie nikket. Hun fikk nesten ikke puste for bare hjertebank.

«Jeg skjønner godt at faren din aldri har fortalt deg om Capricorn,» sa Støvfinger og snudde seg mot Mo. «Jeg ville heller ha fortalt barna mine om snille mennesker, jeg også.»

«Jeg vet godt at det ikke finnes bare snille mennesker!»

Meggie greide ikke å forhindre at stemmen hennes skalv av irritasjon. Kanskje det var litt frykt også.

«Jaså? Og hvordan vet du det?» Der var det igjen, dette gåtefulle smilet, sørgmodig og hovent på en gang. «Har du noensinne møtt en skikkelig ondskapsfull skurk, kanskje?»

«Jeg har lest om dem.»

Støvfinger lo høyt. «Ja visst, det er jo nesten det samme,» sa han. Den hånlige stemmen sved som brennesler. Han bøyde seg ned til Meggie og så inn i ansiktet hennes. «Likevel håper jeg for din skyld at det blir med bøkene,» sa han lavt.

Mo la Støvfingers vesker helt bakerst i bussen. «Jeg håper du ikke har noe inni der som kan ramle ut og treffe oss i hodet,» sa han, mens Støvfinger satte seg bak Meggie. «Det skulle ikke forundre meg med det yrket du har.»

Før Meggie rakk å spørre hva slags yrke det var snakk om, åpnet Støvfinger ryggsekken og løftet varsomt ut et lite dyr som blunket søvnig. «Ettersom vi tydeligvis har en lengre felles reise foran oss,» sa han til Mo, «er det noen jeg kunne tenke meg å presentere for datteren din.»

Dyret var nesten på størrelse med en kanin, men mye slankere, halen var like tykk og lodden som en pelskrage der den lå over Støvfingers bryst. Dyret boret de smale klørne inn i ermet hans mens det gransket Meggie med glinsende svarte knappeøyne. Da det gjespet blottet det et sett med tenner så hvasse som nåler.

«Dette er Gwin,» opplyste Støvfinger. «Hvis du har lyst, kan du klø ham bak ørene. Han er veldig søvnig akkurat nå, så han kommer neppe til å bite.»

«Pleier han å gjøre det ellers?» spurte Meggie.

«Gjett om,» sa Mo, mens han igjen satte seg bak rattet. «Hadde jeg vært deg, ville jeg holdt fingrene fra det lille beistet.»

Men Meggie klarte ikke å holde fingrene sine unna noen dyr, uansett hvor spisse tenner de hadde. «Det er en mår eller noe sånt, ikke sant?» spurte hun mens hun strøk fingerspissene forsiktig over et av de runde ørene.

«Noe sånt.» Støvfinger stakk hånden ned i bukselommen og dyttet et stykke tørt brød inn mellom Gwins tenner. Meggie klødde det lille hodet mens måren tygget – og så kjente fingerspissene hennes noe hardt under den silkebløte pelsen: like ved ørene hadde den bittesmå horn. Forbløffet dro hun hånden til seg. «Har mårer horn?»

Støvfinger blunket til henne og lot Gwin klatre oppi ryggsekken igjen. «Denne måren, så,» sa han.

Meggie så forvirret på ham da han lukket sekken. Hun syntes fortsatt hun kunne kjenne Gwins små horn mot fingerspissene sine.

«Mo, visste du at mårer har horn?» spurte hun.

«Tøys, Støvfinger har limt dem på den biske lille djevelen. Til forestillingene sine.»

«Hva slags forestillinger?» Spørrende så Meggie først på

Mo og så på Støvfinger. Men Mo bare startet motoren, og Støvfinger tok av seg støvlene. De så ut som de hadde en like lang reise bak seg som veskene hans. Så strakte han seg ut på sengen til Mo og sukket dypt. «Du får ikke lov til å si et eneste ord om det, Trolltunge,» sa han før han lukket øynene. «Jeg røper ikke dine hemmeligheter, men til gjengjeld får du ikke plapre ut med mine heller. Dessuten må det bli mørkt først.»

Meggie grublet sikkert en time over hva han kunne ha ment med det. Men det var et annet spørsmål som opptok henne enda mer.

«Mo,» spurte hun da Støvfinger hadde begynt å snorke bak henne. «Hva er det denne … Capricorn vil deg?» Hun senket stemmen før hun sa navnet, som om hun kunne ta fra det litt av uhyggen på denne måten.

«En bok,» svarte Mo, uten å ta blikket fra veien.

«En bok? Hvorfor lar du ham ikke få den?»

«Det går ikke. Jeg skal forklare deg det om en stund, men ikke akkurat nå. Greit?»

Meggie kikket ut av vinduet. Verdenen som fløy forbi utenfor virket litt fremmed allerede – fremmede hus, fremmede gater, fremmede jorder, selv trærne og himmelen så fremmed ut. Men det var Meggie vant til. Hun hadde aldri følt seg virkelig hjemme noe sted. Mo var hjemmet hennes,

Mo og bøkene hennes og kanskje denne bussen, som fraktet henne fra et fremmed sted til neste.

«Denne tanten vi er på vei til,» spurte hun da de kjørte gjennom en uendelig lang tunnel. «Har hun barn?»

«Nei,» svarte Mo. «Og jeg er redd hun heller ikke er så veldig glad i barn. Men som sagt, du vil nok komme overens med henne.»

Meggie sukket. Hun kunne huske en rekke tanter, men hun var ikke kommet særlig godt overens med noen av dem.

Kollene var blitt til fjell, skråningene på begge sider av veien ble stadig brattere, og en eller annen gang sluttet husene å se bare fremmede ut, nå så de helt annerledes ut også. Meggie prøvde å slå i hjel tiden med å telle tunnelene, men da den niende tunnelen slukte dem og mørket ingen ende ville ta, sovnet hun. Hun drømte om mårer kledd i svarte jakker og om en bok pakket inn i gråpapir.