Cornelia Funke

Blekkblod

Cornelia Funke

Blekkblod

Illustrert av forfatteren

Oversatt av Ute Neumann

Til Brendan Fraser. Hans stemme er denne bokens hjerte.

Thanks for inspiration and enchantment.

Hadde det ikke vært for deg, ville Mo aldri ha kom met til arbeidsrommet mitt – og denne historien ville aldri blitt fortalt.

Til Rainer Strecker, Trolltunge og Støvfinger i én og samme person.

Hvert ord i denne boken venter lengselsfullt på å bli lest av ham.

Og selvfølgelig, som nesten alltid, last, but for sure not least, til Anna, fantastiske Anna, som lot meg få lov til å fortelle denne historien under mange spaser turer, ga meg styrke og råd og fikk meg til å forstå hva som var bra og hva som kunne bli bedre. (Jeg håper at historien om Meggie og Farid ikke havner i bakgrunnen nå.)

Innhold

Innhold

Skreddersydde ord

Kråkesølv

Støvfinger vender hjem

Trolltunges datter

Farid

Gjøglerfolkets vertshus

Meggies avgjørelse

Gjøglerkona

Meggie leser

Blekkverden

Borte

Ubudne gjester

Fenoglio

Den svarte prinsen

Fremmede lyder i natten

Bare en løgn

En gave til Capricorn

Mortolas hevn

Fødselsdagsmorgen

Besøk fra feil side av skogen

Sukkenes fyrste

Ti år

Kaldt og hvitt

I Elinors kjeller

Leiren i skogen

Fenoglios plan

Violante

Feil ord

Nye herrer

Cosimo

Elinor

Feil mann

Alvedød

Himmeldansers budskap

Blekkmedisin

Skrik

Blodig halm

Audiens for Fenoglio

Enda en budbringer

Håpløst

Fangetoget

Et kjent ansikt

Flammer og papir

Det brennende treet

Stakkars Meggie

Det banker på døren

Roxane

Borgen ved havet

Møllen

Den beste natten noensinne

De rette ordene

Sinte Orfeus

Sløruglen

I Nattborgens fangekjeller

Brevet fra Fenoglio

Feil ører

Ild og vann

Usynlig som vinden

Ormskallen

Flammer på veggen

I nattborgens tårn

Hva nå?

Grevlinghiet

Alt er tapt

Historiens herre

Ubeskrevet papir

Godhet og barmhjertighet

Besøk

Natten før

Penn og sverd

Bare en drøm

Byttet

Nøtteskriken

Farids håp

Alene igjen

En ny dikter

Veien videre

Kart

Hvem er hvem?

Kildehenvisninger

Om jeg visste
hvor diktene kom fra,
hadde jeg dratt dit.

Michael Longley

Skreddersydde ord

Linje for linje
min egen ørken.
Linje for linje
mitt paradis.

Marie Luise Kaschnitz, Et dikt

Det begynte å bli mørkt, og Orfeus var ennå ikke kommet.

Farids hjerte banket raskere, slik det gjorde hver kveld når dagslyset forsvant og lot ham være igjen alene med mørket. Pokkers Ostetryne! Hvor ble det av ham? Fuglene sluttet å synge i trærne, akkurat som om natten kvalte dem, mens den synkende solen svidde de nære åsene og farget dem svarte. Snart ville hele verden være like kullsvart, også gresset under Farids nakne føtter, og gjenferdene ville begynne å hviske. Det var bare ett sted Farid følte seg trygg for dem: like ved Støvfinger, så tett inntil ham at han kunne kjenne kroppsvarmen fra ham. Støvfinger fryktet ikke natten, han elsket den.

«Nå, hører du dem hviske igjen?» spurte han da Farid smøg seg inntil ham. «Hvor mange ganger skal jeg si det til deg? Det finnes ikke gjenferd i denne verdenen. Det er et av de få fortrinnene den har.»

Han lente ryggen mot en steineik og så oppover veien som lå ensom og forlatt i tussmørket. En gatelykt lyste opp den sprukne asfalten et stykke lenger oppe, der husene dukket seg for de mørke åsene. Klyngen besto av ti–tolv hus, og de sto tett sammen, akkurat som om de fryktet natten like mye som Farid. Huset der Ostetrynet bodde, var det første langs veien. Det var lys i et av vinduene, og Støvfinger hadde stirret på det i over en time nå. Farid hadde ofte prøvd å stå like urørlig som ham, men lemmene hans simpelthen nektet å holde seg i ro så lenge.

«Nå går jeg og ser hvor det blir av ham!»

«Det gjør du ikke!» Støvfingers ansikt var like uttrykksløst som ellers, men stemmen røpet ham. Farid hørte utålmodigheten i den … og håpet som nektet å dø, selv om han var blitt skuffet så mange ganger før. «Du er sikker på at han sa ’fredag’?»

«Ja! Og fredag er jo i dag, ikke sant?»

Støvfinger bare nikket og strøk det skulderlange håret vekk fra ansiktet. Farid hadde prøvd å la sitt eget vokse like langt, men håret hans krøllet og kruste seg så gjenstridig at han til slutt hadde tatt kniven og skåret det kort igjen.

«’Nedenfor landsbyen, fredag klokken fire’, det var hva han sa. Mens kjøteren hans knurret til meg som om den ikke kunne tenke seg noe bedre enn en saftig, brunhudet gutt!» Vinden føk inn under den tynne genseren til Farid. Han hutret og gned seg på armene. Et godt og varmt bål, det hadde han likt nå, men Støvfinger ville ikke la ham få tenne en fyrstikk engang, så mye som det blåste. Klokken fire …. Farid bannet lavt og kikket opp mot himmelen. Han trengte ingen klokke for å vite at det var mye senere. «Jeg vedder på at den oppblåste tosken lar oss vente med vilje!»

Støvfinger fortrakk den smale munnen til et smil. Farid hadde lettere og lettere for å få ham til å smile. Kanskje det var grunnen til at han hadde lovt å ta ham med seg hvis Ostetrynet virkelig sendte ham tilbake. Tilbake til sin verden, skapt av papir og trykksverte og ordene til en gammel mann.

Tull! tenkte Farid. Hvorfor skal nettopp denne Orfeus få til det ingen andre har greid? Det var så mange som hadde prøvd … Stotremunn, Gulløye, Ravnetunge … Svindlere som bare hadde vært ute etter pengene deres …

Lyset ble slukket i Orfeus’ vindu, og Støvfinger rettet brått ryggen. En dør slo igjen, og de hørte skritt i mørket, hurtige, uregelmessige skritt. Så dukket Orfeus opp i skinnet fra den enslige gatelykten – Ostetrynet, som Farid hadde døpt ham i sitt stille sinn, på grunn av den gustne huden og fordi han svettet som en ost i solen. Pusten hans gikk tungt mens han kom nedover den bratte veihellingen sammen med helveteskjøteren sin, stygg som en hyene. Da han fikk øye på Støvfinger i veikanten, stoppet han og vinket til ham med et bredt smil.

Farid grep Støvfinger i armen. «Se på det dumme gliset hans. Falsk som kråkesølv!» hvisket han. «Jeg skjønner ikke hvordan du kan stole på ham!»

«Hvem har sagt at jeg stoler på ham? Hva er i veien med deg? Du er urolig som en sprellemann. Kanskje du skulle bli igjen her likevel? Biler, bilder som beveger seg, musikk på boks, lys som jager natten på flukt –» Støvfinger klatret over den knehøye muren langs veien. «Du liker jo alt sånt. Du kommer til å kjede deg der jeg har tenkt meg.»

Hva var det han snakket om? Som om han ikke var fullstendig klar over at Farid hadde bare ett ønske i livet: å bli hos ham. Han skulle til å komme med et ergerlig svar, men så hørte han en skarp lyd, akkurat som en kvist som knakk under støvlesåler, og kastet seg rundt i stedet.

Også Støvfinger hadde hørt lyden. Han ble stående der han var og lyttet. Men det var ingenting å se mellom trærne, bare greiner som gynget i vinden, og en nattsvermer, blek som et gjenferd, flakset inn i Farids ansikt.

«Beklager! Det ble litt senere enn planlagt!» ropte Orfeus til dem.

Farid kunne fortsatt ikke begripe at en slik stemme kunne komme fra en munn som denne. De hadde hørt gjetord om denne røsten i flere landsbyer, og Støvfinger hadde straks gitt seg til å lete etter eieren. Men de hadde ikke funnet Orfeus før litt under en uke siden, på et bibliotek hvor han leste eventyr. Det var visst ingen av barna som la merke til dvergen som plutselig smatt frem fra en hylle med istykkerleste bøker. Men Støvfinger så ham. Han passet opp Orfeus da han skulle til å sette seg i bilen, og til slutt hadde han vist ham boken, boken Farid hadde forbannet oftere enn noen annen gjenstand.

«Å ja, jeg kjenner denne boken!» hadde Orfeus hvisket. «Og deg –,» hadde han lagt til nærmest andektig og stirret på Støvfinger som om han ville viske ut arrene på kinnene hans med blikket, « – deg kjenner jeg også. Du er det beste med hele boken. Støvfinger! Flammedanseren! Hvem er det som har lest deg hit, til den mest nitriste av alle historier? Ikke si noe! Du vil sikkert hjem, men finner ikke døren, døren mellom bokstavene! Det gjør ingenting. Jeg skal snekre en ny dør til deg, av ord som er skreddersydd for deg! Til vennskapspris – hvis du virkelig er den jeg tror du er!»

Vennskapspris, du liksom! De hadde vært nødt til å love ham nesten alle pengene sine, og så måtte de vente på ham i timevis også, på dette gudsforlatte stedet, denne vindfulle kvelden da lukten av gjenferd lå tett i luften.

«Har du med deg måren?» Orfeus rettet lyskjeglen fra lommelykten på ryggsekken til Støvfinger. «Hunden min er ikke særlig glad i den, vet du.»

«Nei, han holder på å finne seg mat.» Støvfingers blikk vandret mot boken Orfeus hadde klemt under armen. «Hvordan er det? Er du … ferdig?»

«Selvsagt!» Helveteshunden flekket tenner og stirret på Farid. «I begynnelsen strittet ordene litt imot. Kanskje fordi jeg var så ivrig og oppskjørtet. Som jeg sa til deg første gang vi møttes: Denne boken –» Orfeus strøk fingrene over permen, «– var yndlingsboken min da jeg var liten. Sist gang jeg så den var jeg elleve. Den ble stjålet fra det tarvelige biblioteket hvor jeg pleide å låne den. Jeg var dessverre for feig til å stjele den selv, men jeg har aldri glemt boken. Den lærte meg for all fremtid hvor lett det er å unnslippe denne verden ved hjelp av ord! At en kan finne venner mellom boksidene, fantastiske venner! Venner som deg, flammeslukere, jotner, alver …! Kan du tenke deg hvordan jeg gråt da jeg leste at du døde? Men du lever, og alt skal bli bra! Du kommer til å fortelle historien på nytt –»

«Jeg?» avbrøt Støvfinger med et spotsk smil. «Nei, dét er det noen helt andre som gjør, tro du meg.»

«Nå ja, kanskje det!» Orfeus kremtet, som om han syntes det var pinlig å ha blottstilt følelsene sine på denne måten. «Uansett er det utrolig ergerlig at jeg ikke kan bli med deg,» sa han og styrte de merkelig ubehjelpelige skrittene sine mot muren langs veikanten. «Oppleseren må bli igjen, det er en ufravikelig regel. Jeg har prøvd alt mulig for å smette inn i en bok selv, men det går bare ikke.» Han stoppet med et sukk, stakk hånden inn under den trange jakken og dro frem et ark. «Vel – her er det du har bestilt,» sa han til Støvfinger. «Vidunderlige ord, skrevet bare for deg, en sti av ord som vil føre deg rett hjem. Her, les!»

Nølende tok Støvfinger imot arket. Det var dekket av slanke, skrå bokstaver som snirklet seg inn i hverandre som sytråd. Støvfinger dro fingeren bortover ordene, som om han måtte vise øynene hvert eneste ett, mens Orfeus sto og så på som en skolegutt som venter på å få høre hvilken karakter han har fått.

Støvfinger var tydeligvis forbauset da han omsider løftet hodet. «Du skriver veldig bra! Det er noen nydelige ord …»

Ostetrynet rødmet som om noen hadde helt morbærsaft i ansiktet på ham. «Jeg er glad du liker det!»

«Ja visst, jeg liker det kjempegodt! Alt er akkurat slik jeg beskrev det for deg. Det bare høres litt bedre ut.»

Med et forlegent smil tok Orfeus fra Støvfinger arket. «Jeg kan ikke love at det vil være samme tid på døgnet,» sa han med dempet stemme. «Det er vanskelig å komme til bunns i reglene som gjelder for min kunst, men du kan stole på at ingen vet mer om dem enn jeg! Når en vil forandre en historie eller spinne videre på den, bør en for eksempel bare bruke ord som finnes i boken fra før. Blir det for mange fremmede ord, skjer det ingenting, eller noe en ikke har planlagt! Kanskje det er annerledes når forfatteren selv …»

«Men i alle alvers navn, du har jo flere ord i deg enn et helt bibliotek!» avbrøt Støvfinger ham utålmodig. «Kan du ikke bare sette i gang og lese?»

Orfeus tidde brått, som om han hadde svelget tungen. «Selvfølgelig,» sa han med litt krenket stemme. «Bare vent og se. Med min hjelp vil boken ta deg imot som en fortapt sønn. Den kommer til å suge deg til seg som papir suger opp blekk!»

Støvfinger bare nikket og så oppover den tomme veien. Farid kunne føle hvor mye han ønsket å tro på Ostetrynet – og hvor redd han var for å bli skuffet enda en gang.

«Hva med meg?» Farid stilte seg tett inntil ham. «Han har vel skrevet noe om meg også? Har du sjekket?»

Orfeus sendte ham et lite velvillig blikk. «Herregud!» sa han spotsk til Støvfinger. «Jammen er han en trofast valp, denne gutten! Hvor har du funnet ham? Et sted i veikanten?»

«Ikke helt,» svarte Støvfinger. «Mannen som var så vennlig å plukke meg ut av min historie, gjorde det samme med ham.»

«Denne … Trolltunge?» Ostetrynet kunne visst ikke tro at noen hadde gjort seg fortjent til et slikt navn, så mye forakt lå det i stemmen hans.

«Ja. Det er navnet hans. Hvordan visste du det?» Støvfinger var tydelig overrasket.

Helveteshunden snuste på Farids nakne tær – og Orfeus trakk på skuldrene. «Før eller siden hører en om alle som kan lære bokstavene å puste.»

«Jaså?» sa Støvfinger vantro, men han spurte ikke mer. Han bare stirret på arket som var dekket av Orfeus’ slanke bokstaver.

Men Ostetrynet holdt fortsatt blikket festet på Farid. «Hvilken bok kommer du fra?» spurte han. «Og hvorfor vil du ikke heller hjem til din egen historie enn inn i hans hvor du ikke har noen ting å bestille?»

«Hva angår det deg?» svarte Farid fiendtlig. Han likte Ostetrynet mindre og mindre. Han var for nysgjerrig – og altfor lur.

Men Støvfinger bare lo lavt. «Hans egen historie? Nei, Farid lengter ikke hjem det spor. Gutten skifter historier slik en slange skifter ham.» Farid hørte noe som nesten minnet litt om beundring i stemmen hans.

«Jaså, gjør han det?» Igjen gransket Orfeus Farid med et blikk som var så nedlatende at han ble fristet til å gi ham et spark mot de tykke knærne – hadde det ikke vært for helveteshunden, som fortsatt stirret på ham med sultne øyne. «Nå vel,» sa Orfeus mens han satte seg på muren. «Jeg advarer deg likevel! Å lese deg tilbake er en bagatell, men gutten har ingenting der i historien å gjøre! Jeg kan ikke nevne navnet hans. Som du så selv, er det bare snakk om en gutt, og jeg kan ikke garantere for at det fungerer. Og selv om det går, kommer han antakelig bare til å skape forvirring. Kanskje han til og med bringer deg ulykke!»

Hva var det den pokkers fyren pratet om? Farid så på Støvfinger. Vær så snill! tenkte han. Å, vær så snill! Ikke hør på ham. La meg få bli med deg!

Støvfinger besvarte blikket hans. Og smilte. «Ulykke?» spurte han, og det var lett å høre på stemmen hans at ingen behøvde å lære ham noe om ulykke. «Tull. Gutten bringer meg hell. Dessuten er han en ganske så dreven flammesluker. Han blir med. Og det gjør denne også.» Før Orfeus skjønte hva han mente, grep Støvfinger boken som Ostetrynet hadde lagt på muren ved siden av seg. «Du trenger den jo ikke mer, og jeg kommer til å sove atskillig roligere når jeg vet at det er jeg som har den.»

«Men …» Orfeus så bestyrtet på ham. «Jeg fortalte deg jo at det er yndlingsboken min! Jeg vil gjerne beholde den.»

«Vel, det vil jeg også,» kontret Støvfinger og rakte Farid boken. «Her. Pass godt på den.»

Farid knuget den mot brystet og nikket. «Gwin,» sa han. «Vi må rope på Gwin.» Men da han fant litt tørt brød i bukselommen og skulle til å rope Gwins navn, la Støvfinger hånden over munnen hans.

«Gwin blir her!» sa han. Farid kunne ikke ha sett mer vantro på ham om han hadde forkynt at han hadde tenkt å reise fra høyrearmen sin. «Hvorfor stirrer du sånn på meg? Vi fanger oss en ny mår når vi er fremme, en som er mindre bisk.»

«Vel, du er da i hvert fall fornuftig hva den saken angår,» sa Orfeus.

Hva snakket han om?

Men Støvfinger unnvek Farids spørrende blikk. «Sett i gang og les, nå da!» snerret han til Orfeus. «Eller vil du at vi skal stå her helt til solen går opp?»

Et lite øyeblikk så Orfeus på ham som om det var noe mer han ville si. Men så bare kremtet han. «Ja,» sa han. «Jo, du har rett. Ti år i feil historie er lang tid. Nå leser vi.»

Ord.

Ord fylte natten som en duft av usynlige blomster. Skreddersydde ord, hentet fra boken som Farid holdt omklamret med begge armer, ord som Orfeus’ deighvite hender hadde føyd sammen til å gi ny mening. De fortalte om en annen verden, om en verden full av redsler og mirakler. Farid lyttet og glemte tiden. Den sluttet helt å eksistere. Det eneste som fantes, var Orfeus’ stemme, som slett ikke ville passe til munnen den kom fra. Den fikk alt til å forsvinne, den dårlige veien og de fattigslige husene i enden av den, gatelykten, muren Orfeus satt på, selv månen som lyste over de svarte trærne. Og med ett fikk luften en søtlig og fremmed ange …

Han kan det, tenkte Farid, han vet virkelig hvordan en gjør det. Orfeus’ stemme gjorde ham blind og døv for alt som ikke var laget av bokstaver, og da Ostetrynet plutselig tidde, så han seg forvirret omkring, helt ør av ordenes vakre klang. Hvordan kunne det ha seg at husene sto der fremdeles, akkurat som gatelykten som var så rusten av vær og vind? Orfeus var der fortsatt, han også, og det samme gjaldt helveteshunden hans.

Det var bare én som hadde forsvunnet. Støvfinger.

Mens Farid sto igjen på den samme forlatte veien. I feil verden.

Kråkesølv

Det var tydelig at denne ugjerningsmannen hadde solgt sin sjel til Djevelen, og det ville være skjebnesvangert å sette seg opp mot en slik overmakt.

Mark Twain, Tom Sawyer

«Nei!» Farid hørte selv hvor forferdet han lød. «Nei! Hva har du gjort? Hvor er han?»

Orfeus reiste seg omstendelig fra muren. Han holdt fortsatt det forbannede arket i hånden og smilte. «Hjemme. Hvor ellers?»

«Og jeg? Hva med meg? Les videre! Kom igjen og les, nå da!» Tårene la et slør over alt han så rundt seg. Han var alene igjen, like alene som han hadde vært før han fant Støvfinger. Farid begynte å skjelve, så kraftig at han ikke engang merket at Orfeus dro boken ut av hendene hans.

«Så er det bevist enda en gang!» hørte han ham mumle. «Jeg bærer mitt navn med rette. Jeg er mesteren over alle ord, skrevne så vel som talte. Ingen kan måle seg med meg.»

«Mesteren? Hva snakker du om?» Farid skrek så høyt at selv helveteshunden krympet seg. «Hvis du er så god til å lese, hvorfor er jeg her fortsatt da? Kom igjen, les en gang til! Og gi meg boken!» Han strakte ut hånden etter den, men Orfeus smatt unna med forbausende smidighet.

«Boken? Hvorfor skulle jeg gi deg den? Du kan sikkert ikke lese engang. Jeg skal fortelle deg noe! Hadde jeg villet at du skulle bli med ham, hadde du vært der nå. Men du har ingenting i historien hans å gjøre, derfor bare lot jeg være å lese setningene om deg. Skjønner du? Og nå kan du se å komme deg bort herfra før jeg pusser på deg hunden min. Det var noen guttunger som kastet stein på ham da han var bare valpen, og siden har han vært fryktelig glad i å jage sånne som deg!»

«Din hundesønn! Din løgner! Bedrager!» Farids stemme gikk opp i fistel. Var det ikke det han hadde skjønt? Hadde han ikke sagt det til Støvfinger? Han var falsk som kråkesølv, Ostetrynet. Det var noe som skjøv seg frem mellom føttene hans, pelskledd og rundneset og med bitte små horn mellom ørene. Måren. Han er borte, Gwin! tenkte Farid. Støvfinger er borte. Vi kommer aldri til å se ham igjen!

Helveteshunden senket det uformelige hodet og tok et nølende skritt i retning av måren, men Gwin viste de nålespisse tennene sine, og den enorme hunden trakk forbløffet til seg nesen.

Farid fikk nytt mot da han så hvor redd hunden ble. «Gi meg dem, nå med en gang!» Han slo Orfeus i brystet med den magre neven sin. «Arket og boken! Ellers skal jeg sløye deg som en fisk! Ja, det skal jeg!» Det unnslapp ham et hulk, og dermed lød ikke ordene halvparten så skremmende som han hadde tenkt.

Orfeus klappet hunden på hodet mens han skjøv boken innunder bukselinningen. «Å, så redde vi ble nå, ikke sant, Kerberus?»

Gwin presset seg mot leggene til Farid. Halen rykket nervøst frem og tilbake, og Farid trodde fortsatt at det skyldtes hunden da måren hoppet ut i veibanen og ble borte mellom trærne på den andre siden av veien. Blind og døv! skulle han tenke mange ganger i ettertid. Blind og døv var du, Farid.

Men Orfeus smilte vitende, akkurat som om han visste mer enn motspilleren sin. «Vet du hva, unge venn,» sa han. «Jeg fikk meg en djevelsk støkk da Støvfinger krevde å få tilbake boken. Heldigvis lot han deg passe på den, ellers hadde jeg vært ute av stand til å hjelpe ham. Det var vanskelig nok å snakke oppdragsgiverne mine fra å drepe ham, men det ble de nødt til å love meg. Ellers nektet jeg å være lokkedue … for å få tak i boken, det er nemlig den det dreier seg om, i tilfelle du ikke har skjønt det ennå! Det er bare boken det dreier seg om, ingenting annet. Jo, de lovte at de ikke skulle røre Støvfinger, men deg ble det aldri snakk om, er jeg redd.»

Før Farid skjønte hva Ostetrynet pratet om, kjente han kniven mot strupen – skarp som et sivstrå og kaldere enn disen mellom trærne.

«Hvem har vi her, da?» hørte han noen si inn i øret sitt. Det var en stemme han aldri hadde glemt. «Var ikke du sammen med Trolltunge sist jeg så deg? Og likevel hjalp du Støvfinger med å stjele boken, stemmer ikke det? Du er litt av en kjernekar.» Kniven rispet Farid i huden, og peppermynteånden strøk over ansiktet hans. Hadde han ikke kjent igjen Basta på stemmen, ville han ha kjent ham igjen på ånden. Kniven og en håndfull mynteblader – det var de to tingene Basta alltid hadde på seg. Han tygget bladene og spyttet restene foran føttene på en. Han var farlig som en rabiesbefengt kjøter og ikke særlig smart heller, men hvordan var han kommet seg hit? Hvordan hadde han greid å finne dem?

«Nå, hva syns du om den nye kniven min?» malte han inn i Farids øre. «Jeg håpet veldig at flammeeteren skulle få stifte bekjentskap med den, men Orfeus her er så svak for ham. Spiller ingen rolle, jeg skal nok greie å finne ham. Ham og Trolltunge og heksedatteren hans. De skal få svi …»

«For hva da?» presset Farid frem. «For at de reddet deg fra Skyggen?»

Men Basta bare holdt kniven enda hardere mot halsen hans. «Reddet meg? Ulykke har de brakt meg, bare ulykke!»

«Legg nå for himmelens skyld bort den kniven!» avbrøt Orfeus ham med vemmelse i stemmen. «Han er jo bare guttungen. La ham gå. Jeg har boken slik vi avtalte, så –»

«La ham gå?» Basta skrattet høyt, men latteren ble sittende fast i halsen på ham. De hørte noe hvese i skogholtet bak ham, og helveteshunden la ørene inntil hodet. Basta kastet seg rundt. «Hva i djevelens navn? Pokkers idiot! Hva er det du har fått til å krype frem fra boken?»

Farid hadde ikke lyst til å finne ut av det. Han kjente bare at Basta løsnet grepet et ørlite sekund, og det var nok. Han satte tennene i hånden hans til han kjente blodsmaken i munnen.

Basta skrek høyt og slapp kniven.

Farid satte albuene i brystkassen hans med et kraftig rykk – og løp. Han hadde helt glemt muren langs veikanten. Han snublet over den, falt og slo knærne så kraftig at han nesten mistet pusten. Da han kom seg på beina igjen, så han arket ligge på asfaltdekket, arket som hadde sendt vekk Støvfinger. Vinden måtte ha blåst det ut i veibanen. Han rasket til seg papiret med skjelvende fingre. Derfor bare lot jeg være å lese setningene om deg. Skjønner du? hånte Orfeus’ stemme i hodet hans. Farid presset arket mot brystet og løp videre, over veien, mot trærne som sto mørke og ventet på ham på den andre siden. Bak ham knurret og bjeffet helveteshunden, så satte den i å ule. Igjen hørtes en hvesing, så illsint at Farid løp enda et hakk fortere. Orfeus skrek høyt, frykten fikk stemmen hans til å bli skingrende og fæl. Basta bannet, og så var hvesingen der igjen, en vill lyd som fra de store kattedyrene i Farids gamle verden.

Ikke snu deg! tenkte han. Løp, løp! befalte han beina sine. La katten ete helveteshunden, den kan ete alle sammen, Basta og Ostetrynet også, bare løp! Det visne løvet mellom trærne var fuktig og dempet lyden av føttene hans. Men det var også sleipt, og han skled i den bratte skråningen og falt. Fortvilt forsøkte han å holde seg fast i en trestamme, klamret seg til den med skjelvende armer og lyttet ut i natten. Tenk om Basta hørte ham hive etter pusten?

Et hulk presset seg opp fra brystet hans, og han slo hånden hardt for munnen. Boken, Basta hadde boken! Han skulle jo passe på den – og hvordan skulle han greie å finne igjen Støvfinger nå? Farid strøk fingrene over arket med Orfeus’ ord og knuget det mot brystet. Fuktig og skittent var det – og hans eneste håp.

«Heeei, din biske vesle bastard!» Bastas stemme runget gjennom den stille natten. «Bare løp, jeg skal nok ta deg, hører du? Deg, flammeeteren, Trolltunge og den søte lille datteren hans og den gamle mannen som har skrevet de pokkers ordene! Jeg skal drepe dere alle sammen. Én etter én! Akkurat som jeg nettopp har sprettet opp buken på beistet som kom ut av boken.»

Farid våget nesten ikke å puste. Løp! tenkte han. Skynd deg! Løp videre. Basta kan ikke se deg! Skjelvende famlet han etter den nærmeste trestammen og prøvde å få feste med hendene. Han takket vinden for at den rev og rusket slik i bladene over ham at den overdøvet skrittene hans med susingen. Hvor mange ganger skal jeg si det til deg? Det finnes ikke gjenferd i denne verdenen. Det er et av de få fortrinnene den har. Han hørte Støvfingers stemme, akkurat som om han var like bak ham. Om og om igjen gjentok Farid ordene for seg selv mens tårene strømmet nedover ansiktet og torner boret seg inn i fotsålene hans. Det finnes ikke gjenferd, det finnes ikke gjenferd!

En grein traff ham i ansiktet, så hardt at han nesten skrek. Fulgte de etter ham? Han hørte ingenting, bare susingen fra vinden. Igjen skled han og snublet nedover skråningen. Brennesler brant ham på beina, borrer satte seg fast i håret. Og så var det noe som hoppet på ham, noe pelskledd og varmt som stakk nesen opp i ansiktet hans. «Gwin?» Farid kjente på det lille hodet. Jo, der var de, de bitte små hornene. Han presset ansiktet ned i den myke mårpelsen. «Basta er tilbake, Gwin!» hvisket han. «Og han har boken! Tenk om Orfeus leser ham dit? Han drar sikkert hjem før eller siden, tror du ikke det? Hvordan skal vi få advart Støvfinger nå?»

To ganger støtte Farid på veien som buktet seg nedover åssiden, men han våget ikke å følge den. I stedet slo han seg frem gjennom tornekrattet. Hvert åndedrag var en pine, men han stanset ikke. Det var først da de første solstrålene forsiktig skinte inn mellom trærne og Basta ennå ikke hadde dukket opp bak ham, at Farid skjønte at han hadde greid å komme seg unna.

Hva nå? tenkte han mens han lå i det tørre gresset og hev etter pusten. Hva nå? Og plutselig kom han til å huske en annen stemme, stemmen som hadde hentet ham inn i denne verdenen. Trolltunge. Selvsagt. Det var bare han som kunne hjelpe ham, han eller datteren hans, Meggie. De bodde hos boketersken nå; Farid hadde vært der en gang sammen med Støvfinger. Det var en lang vei å gå, særlig for en med oppskårne fotsåler. Men han måtte komme seg dit før Basta …

Støvfinger vender hjem

«Hva kan dette være?» sa leoparden. «Her er nesten helt mørkt, men likevel fullt av dansende små lysflekker.»

Rudyard Kipling, Hvordan leoparden fikk flekker

Et lite øyeblikk følte Støvfinger det som om han aldri hadde vært borte – som om det bare hadde vært en vond drøm og minnet hadde etterlatt seg en emmen smak i munnen, en skygge i hjertet, ingenting mer … Plutselig var alt sammen tilbake, de kjente og kjære lydene han aldri hadde glemt, luktene, trestammer flekket av morgenlyset, skyggen av løvverket på ansiktet hans. Noen av bladene var i ferd med å skifte farge til rødt og gult, akkurat som i den andre verden. Også her var høsten i anmarsj, men det var fortsatt mildt. Det lå en ange av overmodne bær i luften, og tusenvis av halvvisne blomster ga fra seg en duft som sløvet sansene – voksbleke blomster lyste i skyggen av trærne, blå stjerner på syltynne stengler, så skjøre at han plasserte føttene med omhu for ikke å tråkke på dem. Steineiker, plataner, tulipantrær sto omkring ham … så høyt de strakte greinene sine opp i himmelen! Han hadde nesten glemt at trær kunne bli så store, at stammene kunne bli så brede og høye og kronene så digre at en hel flokk med ryttere kunne finne ly under dem. Skogene i den andre verden var så unge. De hadde alltid gitt ham følelsen av å være gammel, fryktelig gammel, at årene lå utenpå ham som et lag av sot. Her var han ung igjen, knapt eldre enn soppen som vokste mellom røttene, ikke større enn tistlene og neslene.

Men hvor ble det av gutten?

Støvfinger så seg søkende omkring og ropte navnet hans, om og om igjen. «Farid!» I løpet av de siste månedene var han blitt nesten like vant til guttens navn som til sitt eget. Men ingen svarte. Bare hans egen stemme gjallet gjennom skogen og ble kastet tilbake av trestammene.

Så hadde det skjedd likevel. Gutten var blitt igjen. Hva kom han til å gjøre nå, helt alene? Vel, hva tror du? tenkte Støvfinger mens han forgjeves kastet et siste blikk omkring seg. Han kommer til å greie seg fint, bedre enn du noensinne gjorde. Ståket, tempoet, menneskemylderet, han elsket jo alt det der. Dessuten har du lært ham nok, han er blitt nesten like god til å leke med ilden som deg. Jo, gutten ville greie seg utmerket. Men et kort øyeblikk visnet likevel gleden i Støvfingers bryst som blomstene på bakken foran ham, og morgenlyset som nettopp hadde ønsket ham velkommen, virket blekt og livløst. Den andre verdenen hadde lurt ham enda en gang. Jo visst hadde den endelig sluppet ham fri etter alle disse årene, men den hadde beholdt det eneste han var blitt glad i …

Og hva slags lærdom kan du nok en gang trekke av det? tenkte han mens han knelte i det duggvåte gresset. Behold hjertet ditt for deg selv, Støvfinger. Han plukket opp et blad som lyste ildrødt i den mørke mosen. Slike blader fantes ikke i den andre verden. Hva var i veien med ham? Ergerlig kom han seg på beina. Hei, Støvfinger! Du er hjemme igjen! Hjemme! bjeffet han til seg selv. Glem gutten. Jo visst har du mistet ham, men du har fått tilbake din egen verden i bytte, en hel verden. Du har fått den tilbake. Få det inn i hodet nå! Tro på det!

Bare det ikke hadde vært så vanskelig. Ulykken var så mye lettere å tro på enn lykken. Han måtte ta på hver eneste blomst og hvert eneste tre, smuldre jorden mellom fingrene og kjenne det første myggstikket på huden før han endelig kunne tro at det var sant.

Jo, han var tilbake. Han var virkelig tilbake. Endelig. Og plutselig steg lykken til hodet på ham som et glass søt vin. Heller ikke tanken på Farid kunne ødelegge gleden. Marerittet som hadde vart i ti år, var over. Så lett han følte seg, lett som bladene som falt fra trærne som gullregn.

Lykkelig.

Kan du huske det, Støvfinger, det var slik den føltes. Lykken.

Orfeus hadde virkelig lest ham tilbake akkurat til stedet han hadde beskrevet for ham. Der glitret tjernet mellom gråhvite steiner, innrammet av blomstrende oleanderbusker, og noen skritt fra bredden sto platanen der brannalvene bodde. Bolene deres klistret seg enda tettere til den lyse stammen enn han husket. Et utrent øye kunne ha tatt dem for å være biebol, men de var mindre og litt lysere, nesten like lyse som barken som løsnet fra den høye stammen i digre flak.

Støvfinger så seg omkring og tok enda et dypt drag av luften han hadde savnet i ti år. Lukter han nesten hadde glemt, blandet seg med lukter han kjente fra den andre verden. De samme trærne som sto ved vannkanten hadde vokst der også, selv om de hadde vært mindre og langt yngre: Eukalyptus og oretrær strakte greinene sine utover tjernet som om de ville kjøle ned bladene. Støvfinger bante seg forsiktig vei gjennom trærne og ned til bredden. En skilpadde ruslet bedagelig av sted da skyggen hans traff panseret. En padde satt på en stein og strakte lynraskt ut tungen for å sluke en brannalv. En hel sverm av dem svirret over vannflaten – med den lave summingen som alltid virket så hissig.

Det var på tide å stjele av skatten deres.

Støvfinger knelte på en av de fuktige steinene. Han hørte en rasling bak seg, og et øyeblikk tok han seg i å speide etter Farids mørke hår og det hornkledde hodet til Gwin. Men det var bare en firfirsle som krøp frem fra bladverket og la seg på en av steinene for å nyte høstsolen. «Tosk!» mumlet han mens han bøyde seg frem over vannet. «Glem gutten, og hva måren angår – den savner deg neppe. Dessuten hadde du gode grunner til å la den bli igjen. Meget gode grunner!»

Speilbildet hans skalv i den mørke vannflaten. Ansiktet var fortsatt det samme gamle. Arrene var jo der fremdeles, men han hadde i hvert fall ikke fått noen nye skader, ingen flattrykt nese, ikke noe stivt bein som Cockerell, alt var som det skulle. Til og med stemmen hadde han i behold … denne Orfeus kunne sine saker.

Støvfinger bøyde seg lenger ned mot vannet. Hvor var de? Hadde de glemt ham, tro? De blå alvene glemte alle ansikter, gjerne etter bare få minutter. Hvordan var det med disse her? Ti år var lang tid, men holdt de telling med årene?

Vannflaten fikk noen krusninger, og speilbildet hans fløt sammen med et annet ansikt. Froskeøyne så på ham fra et nesten menneskelig ansikt, og det lange håret drev i vannet, grønt og tynt som gress. Støvfinger dro fingrene opp fra det kjølige vannet, og en annen hånd ble stukket opp av tjernet, smal og skjør, nesten som en barnehånd, dekket med skjell som var så bitte små at de var nesten umulig å se med det blotte øye. En fuktig finger, nesten like kald som vannet, berørte ansiktet hans og strøk over arrene på kinnene.

«Ja, ansiktet mitt er uforglemmelig, ikke sant?» Støvfinger dempet stemmen til en hvisken. Nymfer liker ikke høye stemmer. «Så du husker arrene. Kan du også huske hva jeg pleide å be dere om når jeg kom hit?»

Et par froskeøyne så på ham, gylne og svarte, og så var nymfen borte, akkurat som om fantasien hadde spilt ham et puss. Noen øyeblikk senere kom hele tre av dem til syne under vannflaten. Skuldre bleke som liljeblader skimret i det mørket vannet, og de skjellkledde fiskehalene, fargerike som abborbuker, buktet seg knapt synlig i dypet.

De bitte små myggene som danset over tjernet stakk Støvfinger i ansiktet og armene, som om de bare hadde ventet på ham, men han merket det nesten ikke. Nymfene hadde ikke glemt ham, verken ansiktet hans eller hva han trengte for å kunne kalle på ilden.

De strakte hendene opp av vannet. Bitte små luftbobler steg til overflaten og brakte med seg latteren deres, like lydløs som alt annet ved dem. De holdt hendene hans mellom sine, strøk ham over armene, over ansiktet og den nakne halsen, helt til huden hans var nesten like kald som deres, dekket av det samme tynne slimet som beskyttet skjellene deres.

De forsvant like plutselig som de var kommet. Ansiktene sank ned i det mørke dypet, og hadde det ikke vært for den kjølige hinnen som skimret på hendene og armene hans, ville Støvfinger ha trodd at han hadde drømt det hele. Slik var det hver gang.

«Takk!» hvisket han, selv om han nå bare så sitt eget speilbilde skjelve i vannflaten. Så reiste han seg, skjøv seg gjennom oleanderbuskene som sto langs vannkanten og gikk mot ildtreet med så lydløse skritt som mulig. Hadde Farid vært der, ville han ha bykset gjennom det fuktige gresset som en fole, ellevill av spent forventning …

Spindelvev, fuktige av dugg, klistret seg til Støvfingers klær da han stoppet foran platanen. De nederste bolene hang så lavt at han lett kunne stikke hånden inn i innflygningshullene nå som de var kledd med nymfenes beskyttende hinne. De første alvene svirret ham hissig i møte da han stakk fingrene inn i bolet, men de roet seg da han begynte å summe lavt. Man måtte treffe den rette tonen, så ble den hissige svirringen snart forvandlet til fortumlet sveving. Surringen og skjenningen fra alvene ble mer og mer søvnig, helt til de slo seg ned på armene hans med de bitte små varme kroppene som brant på huden. Han måtte ikke gjøre noen brå bevegelser, uansett hvor vondt det gjorde, ikke jage dem vekk, han måtte stikke fingrene enda dypere ned i bolet til han fant det han lette etter: ildhonningen deres. Bier stakk, brannalver svidde hull i huden på en hvis ikke nymfene hadde berørt den først. Og selv med nymfeslimet som vern, var det tilrådelig ikke å bli for grådig når en stjal fra dem. Tok en for mye, fløy de inn i ansiktet på en, brant huden og håret og lot ikke tyven slippe unna før han lå tvekroket av smerte ved foten av treet deres.

Men Støvfinger var aldri så grådig at de ble forarget. Han stjal bare en bitte liten klump fra bolet, knapt større enn hans egen tommefingernegl. Han trengte ikke mer foreløpig. Lavt fortsatte han å summe mens han viklet det klebrige byttet inn i et blad.

Brannalvene kviknet til straks han sluttet å summe. De svirret stadig raskere rundt ham, raskere og raskere mens stemmene deres vokste seg til hissig humlesurr. Men de gikk ikke til angrep på ham. Man måtte ikke se på dem, måtte late som om man slett ikke merket at de var der, mens man rolig snudde seg og sakte, sakte gikk sin vei.

De svirret etter Støvfinger en god stund til, men til slutt lot de ham være, og han fulgte det smale bekkeløpet som hadde sitt utspring i nymfetjernet og snodde seg langsomt bortover mellom piletær, or og sivstrå.

Han visste hvor bekken ville føre ham: ut av den Stiløse Skogen hvor man nesten aldri møtte artsfrender, nordover, der skogen tilhørte menneskene, der stammene falt som offer for øksene så raskt at trærne døde før kronene kunne gi ly til bare én rytter. Bekken ville vise ham vei gjennom dalen, som sakte utvidet seg, omkranset av åser hvor ingen mennesker hadde satt sine bein fordi de var befolket av jotner og bjørner og skapninger ingen hadde gitt navn til ennå. Langt om lenge ville den første kullbrennerhytten dukke opp i åssiden, den første snauhugde flekken i det tette grønnsværet, og Støvfinger ville ikke bare se igjen alver og nymfer, men forhåpentligvis også noen mennesker han hadde savnet lenge.

Han dukket da en søvnig ulv kom til syne mellom to trestammer et stykke bortenfor. Han ble stående urørlig helt til den grå snuten forsvant. Ja, ulver og bjørner – han måtte lære seg det på nytt, lytte etter skrittene deres, kjenne at de var i nærheten før de rakk å få øye på ham. For ikke å glemme de store villkattene, flekkete som trestammer i sollyset, og slangene, grønne som løvet de likte så godt å gjemme seg i. De gled ned fra greinene mer lydløse enn hånden hans når han kostet et blad vekk fra skulderen. Jotnene pleide heldigvis å holde seg oppe i høyden hvor ikke engang han våget seg. Bare om vinteren hendte det at de kom ned fra åsene sine. Men det fantes også andre skapninger som ikke var like vennlige som nymfene og som ikke lot seg formildne av lavmælt summing slik brannalvene gjorde. Stort sett holdt de seg godt skjult, usynlige mellom trestammer og bladverk, men de var ikke mindre farlige av den grunn: barkemenn, gruggstikkere, svartvetter, nattmarer … det hendte at de dristet seg helt bort til kullbrennernes hytter.

«Litt mer forsiktighet, altså!» hvisket Støvfinger. «Du vil vel ikke at den første dagen din hjemme også skal bli den siste.»

Den berusende følelsen av å være hjemme igjen fortok seg etter hvert, og tankene hans klarnet. Men lykksaligheten holdt seg i hjertet hans, myk og varm som en dunkledd fugleunge.

Da han kom til bekken, tok han av seg klærne, vasket nymfeslim, brannalvenes sotspor og skitten fra den andre verdenen av kroppen. Så smatt han inn i klærne han ikke hadde brukt på ti år. Han hadde tatt godt vare på dem og stelt dem, men likevel hadde møllen gnaget hull i det svarte stoffet, og ermene hadde vært slitt allerede da han tok dem av seg i den andre verdenen. Alle plaggene var svarte og røde, flammeslukernes farger, akkurat som linedanserne kledde seg i himmelblått. Han strøk fingrene over det ru stoffet, trakk vamsen med de vide ermene over hodet og la den mørke kappen over skuldrene. Heldigvis passet alt sammen fortsatt, for det var dyrt å få sydd nye klær, selv om en gjorde som gjøglerfolket og ga skredderen de gamle klærne slik at han kunne sy nye plagg av stoffet.

Da mørket senket seg, begynte han å holde utkikk etter et trygt sted å sove. Til slutt klatret han opp på en veltet korkeik. Roten raget så høyt opp i været at den egnet seg godt som soveplass. Den var som en jordvoll, men klorte seg fast i bakken likevel, som om den nektet å gi slipp på livet. Kronen på det veltede treet hadde fått nye skudd, selv om den ikke lenger strakte seg opp mot himmelen, men ned mot bakken. Støvfinger balanserte sikkert og raskt oppover den mektige stammen og klamret seg til den ru barken med fingrene.

Til slutt sto han oppe mellom røttene som strakte seg ut i luften som om de kunne finne næring der. Noen alver flakset opp og fløy skjennende sin vei. De hadde vel lett etter byggematerialer til reirene sine. Selvsagt, for høsten var i anmarsj og dermed var det på tide å skaffe seg litt mer værfast nattely. De blå alvene gjorde seg ikke så veldig mye umak med reirene de bygde om våren, men straks de første bladene farget seg gule, begynte de å utbedre og polstre dem med dyrehår og fuglefjær, flettet inn ekstra gresstrå og kvister og tettet sprekkene med mose og alvespytt.

To av de bitte små frøknene ble igjen da de fikk øye på ham. Begjærlig stirret de på det reveblonde håret hans mens kveldslyset som falt inn gjennom trekronene, la et rødskjær over vingene deres.

«Å ja, naturligvis!» Støvfinger humret. «Dere vil ha litt av håret mitt til reirene deres.» Han tok kniven og skar av en hårtust. Den ene alven strakte frem to insektsmå hender, tok lokken og skyndte seg å flakse sin vei med den. Den andre fulgte etter. Den var så bitte liten at den måtte ha krøpet ut av det perlemorshvite egget for bare kort tid siden. Som han hadde savnet de frekke blå skapningene!

Natten holdt inntog mellom trærne under ham, selv om den synkende solen ennå farget tretoppene røde som engsyre på en sommereng. Snart ville alvene sove i reirene sine, mus og kaniner ville hvile i jordhulene og firfislenes lemmer ville stivne i nattekulden. Jegerne kom til å gjøre seg klare, øynene deres ville lyse som gule lykter i det svarte nattemørket. Vel, vi får håpe at de ikke fristes av en flammesluker, tenkte Støvfinger mens han strakte ut beina på den veltede trestammen. Han satte kniven i den morkne barken ved siden av seg, trakk kappen han ikke hadde brukt på ti år tettere rundt skuldrene og stirret opp i bladverket, som ble mørkere og mørkere. En ugle fløy frem fra en steineik og svevde sin vei, knapt mer enn en skygge mellom greinene. Et tre hvisket i søvne mens dagen sluknet, ord ingen menneskeører forsto.

Støvfinger lukket øynene og lyttet.

Han var hjemme igjen.

Trolltunges datter

Var alt bare én verden allikevel, når det kom til stykket, som fordrev tiden med å drømme om flere?

Philip Pullman, Den skarpeste kniven

Meggie hatet å krangle med Mo. Etterpå pleide hun å bli helt skjelven inni seg, og det var ingenting som kunne trøste henne, ikke morens klemmer, ikke lakrissneglene Elinor stakk til henne når hun hadde hørt de høyrøstede stemmene helt inn på biblioteket, og ikke Darius, som mente at varm, honningsøt melk hadde en undergjørende virkning i slike tilfeller.

Ingenting.

Denne gangen hadde det vært enda verre enn ellers, for Mo var egentlig bare kommet for å si hadet til henne. Et nytt oppdrag ventet, noen syke bøker som var for gamle og kostbare til at han kunne få dem sendt hjem til seg. Før ville Meggie ha blitt med ham, men denne gangen hadde hun bestemt seg for å bli hjemme sammen med Elinor og moren.

Hvorfor måtte han komme inn på rommet hennes akkurat da hun leste i notatbøkene igjen?

Bøkene var grunnen til at de hadde kranglet så mye i det siste, selv om Mo hatet krangling like mye som hun. Etterpå forsvant han som regel inn på verkstedet som Elinor hadde fått bygd til ham bak huset. Meggie pleide å komme etter når hun ikke orket å være sint på ham lenger. Han løftet aldri hodet når hun smatt inn gjennom døren, og Meggie slo seg taust ned ved siden av ham, på stolen som alltid sto klar og ventet på henne. Så fulgte hun med mens han arbeidet, slik hun hadde gjort helt fra før hun selv kunne lese. Hun elsket å se på hendene hans når de befridde bøkene fra sine loslitte kjoler, skilte flekkete sider, skar over trådene som holdt sammen de skadde bokblokkene, eller la i bløt gammelt, ubeskrevet silkepapir for å reparere en markspist side. Det gikk aldri lang tid før Mo snudde seg mot henne og spurte henne om råd: om hun likte fargen han hadde valgt ut til lintrekket, om ikke hun også syntes at papirmassen han hadde rørt sammen for å reparere sidene var litt i mørkeste laget. Det var Mos måte å si unnskyld på: La oss ikke krangle mer, Meggie, la oss glemme hva vi sa …

Men i dag gikk det ikke. Han hadde ikke forsvunnet inn på verkstedet sitt, men reist sin vei, til en eller annen samler, for å forlenge livet til de trykte skattene hans. Denne gangen ville han ikke komme og gi henne en bok som forsoningsgave, en bok han hadde funnet i et antikvariat eller et bokmerke dekorert med noen nøtteskrikefjær han hadde funnet i Elinors hage …

Hvorfor kunne hun ikke bare ha lest i en annen bok da han kom inn på rommet hennes?

«Herregud, Meggie, disse notatbøkene er visst det eneste som står i hodet på deg!» hadde han sagt med sur stemme, akkurat som hver gang han hadde funnet henne slik på rommet de siste månedene – utstrakt på teppet, døv og blind for alt som foregikk rundt henne, blikket klistret til bokstavene hun hadde holdt fast fortellingene til Resa med – om alt hun hadde opplevd ’der’, som Mo pleide å si med bitter stemme.

Der.

Blekkverdenen hadde Meggie kalt stedet Mo snakket så nedsettende om og som moren hennes noen ganger fortalte historier fra med lengselsfull stemme … Blekkverdenen, etter boken der en kunne lese om dette stedet: Blekkhjerte. Boken var borte, men morens minner var så levende at en skulle tro det ikke hadde gått en dag siden hun var der sist – i denne verdenen av papir og trykksverte, hvor det fantes glassmenn og fyrster, nymfer, brannalver og trær som så ut til å vokse seg like inn i himmelen.

Utallige dager og netter hadde Meggie sittet ved siden av Resa og skrevet ned det moren fortalte henne med fingrene. Resas stemme var blitt igjen i Blekkverdenen, derfor brukte hun enten penn og papir eller hendene når hun fortalte datteren om disse årene – de grusomme mirakelårene, som hun kalte dem. Det hendte også at hun tegnet det øynene hadde sett, men tungen ikke lenger evnet å beskrive: alver, fugler, fremmedartede blomster, festet til papiret med noen få streker og likevel så ekte at Meggie nesten følte at hun hadde sett dem selv.

Til å begynne med hadde Mo selv bundet notatbøkene Meggie holdt fast Resas minner i, den ene vakrere enn den andre. Men etter hvert hadde Meggie lagt merke til hvor bekymret han så på henne når hun bladde i dem, helt fortapt i bildene og ordene. Selvsagt forsto hun at det var ubehagelig for ham, han hadde tross alt mistet sin kone til denne bokstavverdenen i mange år. Hvordan skulle han da med blide øyne se på at datteren hans nesten ikke tenkte på annet? Jo, Meggie forsto Mo meget godt, men likevel var hun ute av stand til å gjøre som han ville – låse vekk notatbøkene og glemme Blekkverdenen for en stund.

Kanskje lengselen hennes ikke hadde vært så sterk hvis alvene og dvergene hadde vært der fremdeles, alle de fremmedartede skapningene de hadde tatt med hjem fra Capricorns forbannede landsby. Men det var ikke lenger noen som bodde i Elinors hage. De tomme alvereirene satt fortsatt klistret til trestammene, og hulene dvergene hadde gravd, var der fremdeles. Men beboerne var borte. Til å begynne med trodde Elinor at de var dratt sin kos eller at noen hadde stjålet dem, hva som helst – men så hadde de funnet asken. Som fint støv hadde den lagt seg over gresset i hagen, grå aske, like grå som Skyggen, som Elinors eksotiske gjester en gang hadde sprunget frem av. Og Meggie hadde forstått at det likevel ikke fantes noen vei tilbake fra døden, heller ikke for vesener som var skapt av bare ord.

Men Elinor hadde ikke kunnet slå seg til ro med denne tanken. Trassig og fortvilt hadde hun kjørt tilbake til Capricorns landsby enda en gang – og var blitt møtt av tomme smug, nedbrente hus og ikke et eneste levende vesen. «Vet du hva, Elinor,» hadde Mo sagt da hun kom tilbake med forgrått ansikt, «jeg var redd det skulle gå slik. Jeg har aldri helt kunnet tro at det finnes ord som kan hente tilbake de døde. Og dessuten – når du er helt ærlig – så passer de ikke inn i vår verden.» «Det gjør ikke jeg heller!» hadde Elinor svart.

I ukene som fulgte hadde Meggie mange ganger hørt hulking fra Elinors rom når hun hadde listet seg bort til biblioteket for å hente en bok sent om kvelden. Men det var flere måneder siden nå. Nå hadde de bodd sammen i det store huset i nesten et år, og Meggie hadde på følelsen at Elinor var glad for at hun ikke lenger bodde alene med bøkene sine. Hun hadde latt dem få overta de fineste rommene. (Elinors samling av gamle skolebøker hadde vært nødt til å flytte opp på loftet, sammen med noen diktere som var falt i unåde hos henne.) Vinduet i Meggies rom hadde utsikt til snødekte fjelltopper, og fra soverommet til foreldrene hennes kunne man se ned på innsjøen. Det glitrende vannet hadde ofte lokket alvene til å flakse seg en tur ned dit.

Aldri før hadde Mo reist på denne måten. Uten et ord til avskjed. Uten at de var blitt venner igjen …

Kanskje jeg skulle gå ned og hjelpe Darius på biblioteket! tenkte Meggie mens hun satt og tørket tårene av kinnene. Hun gråt aldri når hun kranglet med Mo, tårene kom ikke før senere … Og når han fikk se de forgråtte øynene hennes, så han alltid fryktelig skyldbevisst ut.

De hadde sikkert hørt dem krangle igjen alle sammen! Darius hadde sikkert begynt å varme opp honningmelken, og Elinor kom til å begynne å kjefte straks hun stakk hodet inn gjennom kjøkkendøren, på Mo og mannfolk generelt. Nei, det var nok best å holde seg på rommet.

Å, Mo. Han hadde revet notatboken ut av hånden hennes og tatt den med seg. Og til alt overmål var det boken der hun samlet ideer til egne historier, begynnelser som aldri ble til noe mer, første ord, setninger hun hadde strøket ut, så mange fåfengte forsøk … Hvordan kunne han bare ta den fra henne? Hun ville ikke at Mo skulle lese i den, at han skulle se hvor fånyttes hun strevde med å sette sammen ordene som gled så lette og kraftfulle over tungen hennes når hun leste. Jo da, Meggie kunne skrive ned det moren fortalte, hun kunne fylle side opp og side ned med det Resa beskrev for henne. Men straks hun prøvde å spinne videre på det og lage en historie som hadde sitt eget liv, greide hun ikke å finne på noe som helst. Det var som om ordene forsvant ut av hodet hennes – som snøfnugg som ikke etterlot seg annet enn en fuktig flekk på huden når man forsøkte å ta på dem.

Noen banket på døren til Meggies rom.

«Kom inn!» snufset hun og rotet i bukselommen for å finne et av de gammeldagse lommetørklene Elinor hadde gitt henne. («De tilhørte søsteren min. Navnet hennes begynte på M, akkurat som ditt. Bokstaven er brodert inn nederst i hjørnet, ser du den? Jeg tenkte det var bedre at du fikk dem enn at møllen spiste dem.»)

Moren hennes stakk hodet inn gjennom døren.

Meggie prøvde seg på et smil, men det ble bare et jammerlig forsøk.

«Får jeg komme inn?» Resas fingre malte ordene i luften raskere enn Darius fikk dem over leppene, og Meggie nikket. Etter hvert hadde hun lært seg å beherske morens tegnspråk med samme selvfølgelighet som bokstavene i alfabetet – bedre enn Mo og Darius, og mye bedre enn Elinor, som ofte ropte fortvilt på Meggie når Resas fingre snakket for fort for henne.

Resa lukket døren etter seg og slo seg ned i vinduskarmen sammen med henne. Meggie kalte alltid moren sin ved fornavn, kanskje fordi hun ikke hadde hatt noen mor på ti år, eller kanskje av samme uforklarlige grunn som faren alltid hadde vært Mo for henne.

Meggie dro straks kjensel på notatboken Resa la i fanget hennes. Det var den Mo hadde tatt fra henne. «Den lå utenfor døren din,» sa morens hender.

Meggie strøk fingrene over den mønstrede permen. Mo hadde altså levert den tilbake. Hvorfor var han ikke kommet inn på rommet? Fordi han hadde vært for sint ennå, eller fordi han var lei for det?

«Han vil at jeg skal sette notatbøkene på loftet. I hvert fall for en stund.» Meggie følte seg plutselig så liten. Og så gammel samtidig. «’Kanskje jeg burde forvandle meg til en glassmann’, sa han, ’eller farge huden min blå, for datteren min og kona mi savner tydeligvis alver og glassmenn mer enn de savner meg.’»

Resa smilte og strøk henne over nesen med pekefingeren.

«Ja, jeg vet, selvfølgelig tror han ikke det i virkeligheten! Men han blir alltid så sint når han ser meg med notatbøkene mine …»

Resa så ut i hagen gjennom det åpne vinduet. Elinors hage var så stor at man verken kunne se begynnelsen eller slutten på den, bare høye trær og rhododendronbusker som var så gamle at de omkranset Elinors hus som en eviggrønn skog. Like under Meggies vindu var det en gressplen, avgrenset av en smal grusvei. I veikanten sto det en benk. Meggie husket godt den natten hun hadde sittet på benken og sett Støvfinger spytte flammer for første gang.

Samme ettermiddag hadde Elinors alltid gretne gartner raket plenen fri for vissent løv. I midten kunne en fortsatt skimte den bare flekken der Capricorns menn hadde brent de fineste bøkene Elinor hadde. Gartneren forsøkte stadig å overtale Elinor til å plante noe eller så nytt gress på stedet, men Elinor pleide å riste energisk på hodet. «Når begynte en å så plen på gravsteder?» hadde hun snerret til ham sist han hadde ymtet frempå om slikt. Så hadde hun gitt beskjed om at han ikke skulle fjerne rylliken heller. Siden brannen hadde den vokst yppig langs randen av den svartbrente jordflekken, som om de flate skjermblomstene ville minne om natten Elinors trykte barn var blitt slukt av flammene.

Solen gikk ned bak fjellene bortenfor, flammende rød, så man skulle tro også den ville kalle frem minnene om brannen som hadde sluknet for lengst. En kjølig vind blåste inn på rommet, og Resa grøsset.

Meggie lukket vinduet. Vinden drev noen visne rosenblader mot ruten. Blekgule og gjennomskinnelige klebet de seg til glasset. «Jeg har jo egentlig ikke lyst til å krangle med ham,» hvisket hun, «før kranglet jeg aldri med Mo, i hvert fall nesten…»

«Kanskje han har rett.» Moren strøk håret bort fra pannen. Det var like langt som Meggies, men mørkere, som om det var falt en skygge på det. Resa pleide å sette det opp med en spenne. Meggie hadde begynt å sette opp håret ganske ofte, hun også, og noen ganger når hun betraktet seg selv i speilet på skapdøren, var det som om det ikke var henne, men en yngre utgave av moren som så på henne. «Ett år til, så vokser hun deg over hodet,» sa Mo iblant når han ville erte Resa, og Darius hadde flere ganger tatt feil av Meggie og moren hennes, nærsynt som han var.

Resa dro pekefingeren bortover vindusruten og tegnet etter konturene til rosenbladene som fortsatt satt klistret til glasset. Så begynte hendene hennes å snakke igjen, nølende, slik også lepper kan gjøre: «Jeg forstår faren din, Meggie,» sa hun, «noen ganger syns jeg også at vi to snakker for mye om den andre verdenen. Jeg forstår ikke selv hvorfor jeg alltid skal begynne med det. Og jeg forteller deg alltid om det som var fint og ikke om de andre tingene: hvordan det var å være låst inne, om straffene Mortola fant på til meg, nettene jeg ikke fikk sove fordi knærne og hendene verket av alt arbeidet … all grusomheten jeg ble vitne til … Har jeg fortalt deg om tjenestejenta som døde av skrekk fordi en nattmare kom seg inn på kammeret vårt?»

«Ja, det har du!» Meggie flyttet seg nærmere henne, men morens hender tidde. De var fortsatt ru etter alle årene hun hadde vært tjenestejente, først for Mortola og senere for Capricorn. «Du har fortalt meg alt sammen,» sa Meggie, «også de fæle tingene, men Mo nekter å tro det!»

«Fordi han kjenner på seg at vi likevel bare drømmer om alt det fantastiske hele tiden. Som om jeg hadde opplevd så veldig mye av det.» Resa ristet på hodet. Igjen var fingrene hennes tause en god stund før hun lot dem snakke videre. «Jeg måtte stjele meg til tid, sekunder, minutter, iblant en hel dyrebar time når vi fikk dra ut i skogen for å samle urter som Mortola trengte til de svarte bryggene sine.»

«Men så var det jo også alle årene da du var fri! Årene da du gikk i forkledning og arbeidet som skriver på torget.» Forkledd som mann … Det var ingenting Meggie hadde utmalt seg oftere enn dette synet: moren hennes med kortklipt hår, i en skrivers mørke kittel, med blekk på fingrene og Blekkverdenens fineste håndskrift. Det var slik Resa hadde skildret det. På denne måten hadde hun tjent til livets opphold i en verden som gjorde det vanskelig for kvinner å brødfø seg selv. Meggie skulle gjerne ha hørt historien enda en gang nå med det samme, selv om den endte trist. Etterpå hadde nemlig den verste tiden begynt. Men hadde det ikke skjedd fantastiske ting selv i disse årene? For eksempel da Mortola hadde tatt med seg tjenestejentene sine til den store festen på Fleskefyrstens borg, festen der Resa hadde fått se Fleskefyrsten, Den svarte prinsen og bjørnen hans og gjøgleren som gikk på line, Himmeldanser …

Men Resa var ikke kommet for å fortelle alt dette enda en gang. Hun tidde. Og da fingrene hennes begynte å snakke igjen, var det langsommere enn ellers. «Glem Blekkverdenen, Meggie,» sa de. «La oss glemme den begge to, i hvert fall for en stund. Av hensyn til faren din … og deg selv. Ellers vil du før eller siden bli blind for skjønnheten som omgir deg her.» Igjen så hun ut i demringslyset som var i ferd med å bre seg. «Jeg har fortalt deg alt sammen likevel,» sa hendene hennes. «Alt du har spurt om.»

Jo, det hadde hun. Og Meggie hadde stilt henne mange spørsmål, tusen og atter tusen: Har du noensinne sett en jotun? Hva slags klær gikk du i? Hvordan så festningen i skogen ut som Mortola bortførte deg til, og denne fyrsten du snakker om, Fleskefyrsten, var borgen hans like stor og praktfull som Nattborgen? Fortell meg om sønnen hans, om Cosimo den fagre og om Ormskallen og panserne hans. Stemmer det at alt i borgen hans er laget av sølv? Hvor stor er bjørnen Den svarte prinsen alltid har med seg, og hva med trærne, kan de virkelig snakke? Hva med den gamle kona alle kaller Nesla? Er det sant at hun kan fly?

Resa hadde svart på alle spørsmålene så godt hun kunne. Men selv tusen svar kan aldri gjøre rede for ti år, og enkelte ting hadde Meggie aldri spurt om. For eksempel hadde hun aldri spurt Resa om Støvfinger. Men hun hadde fortalt om ham likevel: at alle i Blekkverdenen hadde kjent navnet hans, selv mange år etter at han hadde forsvunnet, at folk kalte ham Flammedanser og at Resa derfor hadde kjent ham igjen med det samme hun hadde møtt ham her i verden …

Det var ett spørsmål til som Meggie aldri stilte, selv om hun ofte tenkte på det. Resa kunne nemlig ikke ha svart på det: Hvordan gikk det med Fenoglio, mannen som hadde skrevet boken som først hadde slukt moren hennes og deretter sin egen skaper?

Nå var det gått mer enn et år siden Meggies stemme hadde spunnet ham inn i hans egne ord – til han forsvant, akkurat som om ordene hadde fordøyd ham. Det hendte at Meggie så for seg det rynkede ansiktet hans i drømme, men hun visste aldri om det var lykkelig eller trist. Skjønt akkurat det hadde bestandig vært vanskelig å si når det gjaldt Fenoglios skilpaddeansikt. En natt hun hadde skvettet opp av en av disse drømmene og ikke greid å sovne igjen, hadde hun begynt å skrive en historie om Fenoglio som prøvde å skrive seg hjem igjen, til barnebarna og landsbyen der Meggie hadde møtt ham første gang. Men hun var ikke kommet lenger enn de tre første setningene, akkurat som med alle de andre historiene hun hadde gitt seg i kast med.

Meggie bladde i notatboken Mo hadde tatt fra henne – og lukket den igjen.

Resa la hånden under haken hennes og så henne inn i ansiktet.

«Ikke vær sint på ham.»

«Jeg er aldri sint på ham lenge av gangen! Og det vet han. Hvor lenge skal han være borte?»

«Ti dager, kanskje mer.»

Ti dager! Meggie kastet et blikk på hyllen ved siden av sengen. Der sto de pent på rekke og rad: styggebøkene, som hun hadde begynt å kalle dem i sitt stille sinn, fylt med Resas historier, med glassmenn og nymfer, brannalver, nattmarer, Hvite Damer og alle de andre rare skapningene som moren hadde beskrevet for henne.

«Ok, da. Jeg skal ringe ham. Jeg skal si at han skal snekre en kasse til dem når han kommer hjem. Men det er jeg som skal ha nøkkelen.»

Resa ga henne et kyss i pannen. Så strøk hun forsiktig hånden over notatboken Meggie hadde lagt i fanget. «Finnes det noen som binder finere bøker enn faren din?» spurte fingrene hennes.

Meggie smilte og ristet på hodet. «Nei,» hvisket hun. «Ikke i denne verden, og ikke i noen annen heller.»

Resa gikk ned på kjøkkenet for å hjelpe Darius og Elinor med kveldsmaten, men Meggie ble sittende i vinduskarmen en stund til for å se skyggene bre seg i Elinors hage. Da et ekorn pilte over plenen med den lodne halen strakt rett ut, kom hun til å tenkte på Gwin, Støvfingers tamme mår. Så rart at hun nå forsto lengselen hun så ofte hadde sett i det arrete ansiktet.

Jo da, Mo hadde sikkert rett. Hun tenkte for mye på Støvfingers verden, altfor mye. Hadde hun ikke til og med lest høyt fra enkelte av Resas historier, enda hun visste hvilken farlig kombinasjon bokstavene og stemmen hennes kunne utgjøre? Hadde hun ikke – når hun var helt ærlig, så ærlig som man bare sjelden er – i sitt stille sinn håpet at ordene skulle slippe henne inn i den andre verdenen? Hva hadde Mo gjort hvis han hadde fått vite om disse forsøkene? Ville han ha tatt notatbøkene og gravd dem ned i hagen eller kastet dem på sjøen, slik han av og til sa at han skulle gjøre med villkattene som snek seg inn i verkstedet hans?

Ja. Jeg skal låse dem inn! tenkte Meggie mens de første stjernene kom til syne på kveldshimmelen. Straks Mo har snekret en ny kasse til dem. Kassen Mo hadde bygd til yndlingsbøkene hennes var fylt til randen. Den var rød, rød som valmuer; Mo hadde nettopp utbedret fargen der den flasset av. Kassen til notatbøkene måtte få en annen farge, helst grønt som den Stiløse Skogen Resa hadde beskrevet for henne så mange ganger. Var ikke kappene til vaktene på Fleskeborgen også grønne?

En møll svirret mot ruten og fikk Meggie til å tenke på de blåhudede alvene og på den fineste alvehistorien Resa hadde fortalt henne: Hvordan de hadde fått Støvfingers ansikt til å gro etter at Basta hadde skåret det i stykker med kniven sin, som takk for at han hadde befridd så mange av søstrene deres fra nettingburene som handelsmennene stengte dem inn i for å selge dem som lykkebringere på torget. Langt inn i den Stiløse skogen måtte han … Slutt!

Meggie la pannen mot den kjølige ruten.

Slutt.

Jeg skal bære alle sammen inn på arbeidsrommet til Mo, tenkte hun, nå med en gang. Og når han kommer tilbake, skal jeg be ham binde en ny notatbok til meg, en til historier om denne verden. Hun hadde jo begynt på et par stykker allerede: om Elinors hage og biblioteket hennes, om borgen nede ved innsjøen. En gang i tiden hadde røverne holdt hus der; Elinor hadde fortalt henne om dem slik hun bestandig fortalte historier, så fulle av blodige detaljer at Darius glemte å sortere bøker og øynene videt seg ut av skrekk bak de tykke brilleglassene.

«Meggie, det er kveldsmat!»

Elinors stemme gjallet gjennom trappeoppgangen. Hun hadde en veldig sterk stemme. Sterkere enn tåkeluren på Titanic, pleide Mo å si.

Meggie skled ned fra vinduskarmen. «Kommer straks!» ropte hun ned til kjøkkenet.

Så løp hun tilbake inn på rommet sitt, tok notatbøkene ned fra hyllen, én etter én, så armene hennes knapt kunne bære stabelen til slutt, og balanserte den bortover gangen til rommet Mo brukte som kontor. Opprinnelig hadde det vært Meggies soverom; hun hadde sovet der den gangen hun hadde vært på besøk hos Elinor sammen med Mo og Støvfinger. Men fra vinduet hadde man bare utsikt til det grusbelagte tunet foran huset, til grantrær, en stor kastanje og Elinors grå stasjonsvogn, som sto der i all slags vær, fordi Elinor var av den oppfatning at biler bare rustet enda fortere hvis man skjemte dem bort ved å sette dem i garasjen. Da de hadde bestemt seg for å flytte inn hos Elinor for godt, hadde Meggie ønsket seg et rom der hun kunne se ned i hagen. Og derfor gjorde Mo unna kontorarbeidet sitt omgitt av en samling gamle reisehåndbøker nå, på rommet der Meggie hadde sovet før de hadde vært i Capricorns landsby, da hun ennå ikke hadde hatt noen mor, den gangen hun nesten aldri hadde kranglet med Mo …

«Meggie, hvor blir det av deg?» Elinor hørtes utålmodig ut. Hun hadde ofte hatt vondt i leddene i det siste, men hun ville ikke gå til legen. («Hva skal jeg der?» var den eneste kommentaren hun hadde til det. «Har de funnet opp en pille som hjelper mot alderdommen, kanskje?»)

«Kommer ned om et øyeblikk!» ropte Meggie mens hun forsiktig plasserte notatbøkene på skrivebordet til Mo. To bøker skled ned fra stabelen og nesten veltet vasen med høstblomster som moren hennes hadde satt i vinduet. Meggie rakk så vidt å ta den før vannet rant utover regninger og bensinkvitteringer. Slik sto hun, med vasen i hånden og fingre som var klebrige av pollenstøvet som drysset ned fra blomstene, da hun fikk øye på en skikkelse mellom trærne, i oppkjørselen som førte opp fra veien. Hjertet hennes begynte å dunke så kraftig at vasen nesten glapp ut av fingrene hennes på nytt.

Nå var det bevist: Mo hadde rett. «Meggie, ikke sitt med nesen i disse bøkene hele tiden, ellers vil du snart ikke kunne skjelne mellom fantasi og virkelighet lenger!» Hvor ofte hadde han ikke sagt det til henne, og nå skjedde det. Hadde hun ikke nettopp tenkt på Støvfinger – og nå så hun noen stå der ute i natten, akkurat som den gangen han hadde stått utenfor huset deres og ventet, like urørlig som skikkelsen der ute …

«For svingende, Meggie, hvor mange ganger skal jeg behøve å rope på deg?» Elinor snøftet tungt etter alle trappetrinnene. «Hvorfor står du der som om du var grodd fast i gulvet? Hørte du meg ikke – men hvem pokker er det?»

«Du ser ham, du også?» Meggie var så lettet at hun nesten kastet seg om halsen på Elinor.

«Selvfølgelig gjør jeg det.»

Skikkelsen rørte på seg. Hurtig løp den over den lyse grusen. Den hadde ikke sko på.

«Men det er jo den guttungen!» Elinor hørtes vantro ut. «Han som hjalp fyrstikketeren med å stjele boken fra faren din. Han er ikke lite frekk som våger seg hit. Han ser ganske medtatt ut. Tror han virkelig at jeg skal slippe ham inn? Kanskje fyrstikketeren er der også.»

Med bekymret mine gikk Elinor nærmere vinduet, men Meggie var allerede ute av døren. Hun sprang ned trappene og løp gjennom inngangshallen. Moren hennes kom gående nedover gangen til kjøkkenet.

«Resa!» ropte Meggie til henne. «Farid er her. Farid!»