Cornelia Funke

Blekkdød

Cornelia Funke

Blekkdød

Illustrert av forfatteren

Oversatt av Ute Neumann

Kanskje er alt bare bundet sammen av lengsel.

Til Rolf, for alltid – it was the best of things
to be married to Dustfinger.

Til Ileen, som vet alt om tap,
og hele tiden var der for å forstå smarten
og lindre den.

Til Andrew, Angie, Antonia, Cam og James,
Caroline, Mikki og last, but for sure not least,
Lionel og Oliver, som brakte så mye lys, varme
og vennskap inn i mørke dager.

Og til englenes by,
som fôret meg med skjønnhet og villniss
og følelsen av
at jeg har funnet min Blekkverden.

Jeg er sangen som synger fuglen.
Jeg er bladet som lar marken gro.
Jeg er floen som trekker månen.
Jeg er strømmen som stopper sand.
Jeg er skyen som driver stormen.
Jeg er jorden som gir solen lys.
Jeg er gnisten som slår flintstein.
Jeg er leiren som former hånden.
Jeg er ordet som taler mennesket.

Charles Causley, I Am The Song

Innhold

Innhold

Bare en hund og et ark

Bare en landsby

Ord av sølv

Blekkplagg

Fenoglio syns synd på seg selv

Triste Ombra

Farlig besøk

Roxanes smerte

Det forræderske merket

Som om ingenting var hendt

Syk av lengsel

Tilbake i Orfeus' tjeneste

Midt i hjertet

Nytt fra Ombra

Store ord, små ord

Piperens tilbud

Falsk frykt

En farlig hjelper

Soldathender

Søvnløs natt

Fæle ord

På kroken

Gjøglernes gravlund

Skyld

Slutt og begynnelse

En kjent og kjær stemme

Fortapelse og hjemkomst

En ny ballade

Besøk i Orfeus' kjeller

Sotfuglens ild

Nøtteskrikens svar

Endelig

Urter til Den grimme

Brent

Neste vers

Uventet besøk

Bare en skjære

En hilsen til Piperen

Stjålne barn

Et nytt bur

Bilder av aske

Audiens hos Ormskallen

Fire bær

Dødens hånd

Skrevet og ikke skrevet

Vannborgen

Kvinnenes rolle

Ventetid

Nye og gamle herrer

En doven gammel mann

Feil hjelpere

De døde i skogen

Menneskereir

Hvit hvisken

Feil tid

Ild og mørke

For sent?

Hjelp fra de fjerne fjellene

Nøtteskrikens engler

Mor og sønn

Avlagte klær

Svart

Å, Fenoglio

Lys

Frem i dagen

Kjærlighet, kledd som hat

Det andre navnet

Tilbake

I Ormskallens kammer

Brennende ord

Bokbinderen

Så mange tårer

Nattmaren

Den andre siden

Boken

Hvit natt

Slutt

Feil kort

Oppbrudd

Ombra

Senere

Kart

Hvem er hvem?

Takk

Kilder

Bare en hund og et ark

Hør! Nå svinner nattens skritt
i roens store klang.
Fra lykten på mitt skrivebord
piper lav sikadesang.

Av gull det gløder fra mitt skap,
der står bøker, rygg ved rygg.
De tar meg med til alveland,
gjør veien rask og trygg.

Rainer Maria Rilke, Larenopfer/Vigilien III

Månelyset falt på Elinors morgenkåpe, på nattkjolen, de nakne tærne og hunden som lå ved føttene hennes. Hunden til Orfeus. Den så på henne med de evig triste øynene sine, som om den lurte på hvorfor – for all verdens spennende lukters skyld – hun satt der i biblioteket midt på natten, omgitt av tause bøker, og stirret fremfor seg.

«Ja, hvorfor det?» spurte Elinor ut i stillheten. «Fordi jeg ikke får sove, ditt dumme beist.» Men hun klappet den på hodet likevel. Så langt har det altså kommet med deg, Elinor! tenkte hun mens hun møysommelig reiste seg fra lenestolen. Du tilbringer nettene med å prate med en hund. Og du som ikke engang liker hunder, og særlig ikke den der, for hver gang den puster eller peser, får den deg til å tenke på den avskyelige eieren sin!

Jo, hun hadde beholdt hunden, enda så mange smertefulle minner den vekket, og hun hadde heller ikke kastet ut lenestolen, selv om Skjæra hadde sittet i den. Mortola … Hun syntes rett som det var at hun hørte stemmen hennes når hun kom inn i det stille biblioteket, og hun hadde mange ganger sett Mortimer og Resa stå der blant bokhyllene, eller Meggie sitte foran vinduet, med en bok i fanget og ansiktet skjult bak det glatte, lyse håret … Minner. Det var alt hun hadde igjen. Ikke mer å ta og føle på enn bildene som steg opp i henne når hun leste. Men hva ville bli igjen hvis hun mistet minnene også? Da var hun alene igjen for godt – alene med stillheten og tomheten i sitt hjerte. Og en stygg hund.

Så gamle føttene hennes så ut i det bleke måneskinnet. Måneskinn! tenkte hun mens hun sprikte med tærne i det sølvaktige lyset. Det fantes så mange historier der månestrålene hadde magiske krefter. Bare løgn, alt sammen. Hodet hennes var fylt til randen av trykte løgner. Hun kunne ikke engang se på månen uten at blikket ble sløret av bokstavdis. Hadde man bare kunnet viske ut alle ordene i hjernen og hjertet og se verden med helt egne øyne, bare en eneste gang!

Milde himmel, Elinor, for et fabelaktig humør du er i nå igjen! tenkte hun og tuslet bort til vitrineskapet der hun oppbevarte den andre tingen Orfeus hadde etterlatt seg, i tillegg til hunden. Du velter deg i selvmedlidenhet, akkurat som den dumme hunden ruller seg i hver eneste sølepytt.

Arket som lå under det beskyttende glasset, var ikke mye å se på, det var bare et helt alminnelig linjert papirark, tettskrevet med blekblått blekk. Det kunne slett ikke måle seg med de praktfullt illuminerte bøkene i de andre vitrineskapene – selv om hver eneste bokstav viste hvor overmåte fornøyd Orfeus hadde vært med seg selv. Jeg håper brannalvene har svidd av ham det selvtilfredse gliset! tenkte Elinor mens hun åpnet vitrinen. Jeg håper at panserne har spiddet ham med lansene sine – eller enda bedre: at han sulter ynkelig i hjel i Den stiløse skogen, sakte men sikkert. Det var ikke første gang hun fantaserte om hvordan Orfeus led en pinefull død i Blekkverdenen. Det var nesten ingenting som frydet det ensomme hjertet hennes mer enn disse bildene.

Arket var alt i ferd med å gulne. Så det var altså billig papir også, til alt overmål. Og man kunne sannelig ikke se på ordene at de hadde sendt sin forfatter til en annen verden, rett foran øynene på Elinor. Ved siden av arket lå det tre bilder – ett av Meggie og to av Resa, ett barnebilde og ett som var blitt tatt for bare noen måneder siden, der hun sto sammen med Mortimer. De smilte begge to. Så lykkelige de så ut. Det gikk nesten ikke en natt uten at Elinor så på disse bildene. Tårene hadde etter hvert sluttet å renne nedover kinnene hennes, men de var der likevel, i hjertet hennes. Salte tårer. Hjertet hennes var breddfullt av dem. En avskyelig følelse.

Hun hadde mistet dem.

Meggie.

Resa.

Mortimer.

Nå var det nesten tre måneder siden de hadde forsvunnet. Og Meggie hadde faktisk vært borte i enda noen flere dager …

Hunden strakte på seg og labbet søvnig bort til henne. Den stakk nesen i lommen på morgenkåpen hennes, vel vitende om at hun alltid hadde noen hundekjeks gjemt der.

«Ja da, du skal få,» mumlet hun mens hun dyttet en av de illeluktende små kjeksene i kjeften på den. «Hvor har eieren din gjort av seg, da?» Hun holdt arket under hundesnuten, og det dumme beistet snuste på papiret, som om det virkelig kunne lukte seg frem til Orfeus bak bokstavene.

Elinor stirret på ordene og formet dem med leppene: «I smugene i Ombra …» Hvor mange netter hadde hun ikke stått slik de siste ukene, omgitt av bøker som ikke lenger betydde noe for henne nå da hun på nytt var alene med dem. Taust vendte de henne ryggen, som om de visste at hun uten å nøle ville byttet dem mot de tre menneskene hun hadde mistet i en bok.

«Jeg skal få det til, for pokker!» Stemmen hennes var trassig som et barns. «Jeg skal lære meg å lese sånn at de sluker meg også, jammen skal jeg det!»

Hunden så på henne som om den trodde hvert eneste ord, men Elinor trodde ikke på det selv. Nei. Hun var ingen Trolltunge. Selv om hun prøvde i ti år eller enda lenger – ordene fikk ikke den rette klangen når det var hun som leste. De sang ikke. Ikke slik de gjorde for Meggie og Mortimer – eller for den tre ganger fordømte Orfeus. Og hun som hadde elsket bokstaver hele livet!

Arket skalv mellom fingrene hennes da hun brast i gråt. Der var de igjen – tårene. Enda hun hadde holdt dem tilbake så lenge, alle tårene som fylte hjertet hennes. Men nå bare rant det over. Elinor hulket så høyt at hunden skvatt og gjorde seg så liten den bare kunne. Så absurd at det skulle dryppe vann fra øynene når det var i hjertet man hadde vondt. I bøkene pleide de tragiske heltinnene å være fryktelig vakre. Ikke et ord om hovne øyne eller røde neser. Jeg får alltid rød nese når jeg griner, tenkte Elinor. Kanskje det er derfor jeg ikke er med i noen bok.

«Elinor?»

Hun snudde seg brått og tørket tårene.

Darius sto i døren, i den altfor store morgenkåpen som hun hadde gitt ham i bursdagsgave.

«Hva er det?» glefset hun. Hvor var det blitt av lommetørkleet? Snufsende trakk hun det opp av ermet og pusset nesen. «Tre måneder, de har vært borte i tre måneder, Darius! Er ikke det god nok grunn til å gråte, kanskje? Ja visst. Ikke se så medlidende på meg med ugleøynene dine. Samme hvor mange bøker vi skaffer oss,» – hun slo ut med armene mot de breddfulle hyllene – «samme hvor mange vi kjøper på auksjon eller bytter til oss eller stjeler – ikke én forteller meg det jeg vil vite! Tusenvis av sider, og så står det ikke ett ord om de menneskene jeg vil lese om! Hva bryr jeg meg om alle de andre? Det er bare historien til disse tre som interesserer meg! Hvordan har Meggie det? Hvordan går det med Resa og Mortimer? Er de lykkelige, Darius? Lever de? Får jeg noensinne se dem igjen?»

Darius lot blikket streife over bøkene, som om svaret kanskje fantes i en av dem likevel. Men så tidde han, akkurat som alle de trykte sidene.

«Jeg skal lage litt varm melk med honning til deg,» sa han til slutt og forsvant ut på kjøkkenet.

Og så var Elinor alene igjen, med bøkene, måneskinnet og den stygge hunden til Orfeus.

Bare en landsby

The wind was a torrent of darkness among the gusty trees,
The moon was a ghostly galleon tossed upon cloudy seas,
The road was a ribbon of moonlight over the purple moor,
And the highwayman came riding –
Riding – riding –
The highwayman came riding, up to the old inn-door.

Alfred Noyce, The Highwayman

Alvene begynte alt å danse mellom trærne, svermer av ørsmå blå kropper. Stjernelyset speilte seg i vingene, og Mo så at Den svarte prinsen kikket bekymret opp mot himmelen. Den var fortsatt like mørk som åsene omkring, men alvene tok aldri feil. Bare morgengryet kunne lokke dem frem fra reirene en så kald natt, og landsbyen der røverne denne gangen skulle redde avlingen, lå farlig nær Ombra. De måtte være langt unna når det lysnet av dag.

Et dusin fattigslige hytter, noen skrinne, steinete jorder og en mur som knapt var egnet til å holde unna barn, for ikke å snakke om soldater – det var det hele. En landsby som mange andre. Tretti enker og tre dusin farløse barn. For to dager siden hadde soldatene til den nye stattholderen hentet nesten hele avlingen i nabolandsbyen. Da var røverne kommet for sent. Men her var det fortsatt noe å redde. Nå hadde de gravd i flere timer og vist kvinnene hvordan man kunne gjemme buskap og matreserver under jorden …

Den sterke mannen kom bærende på den siste sekken med poteter. De var blitt tatt opp i all hast. Det grovskårne fjeset hans var rødflammet av anstrengelsen, akkurat som når han sloss eller var full. Sammen fikk de stuet sekken inn i gjemmestedet de hadde bygd like bak jordene. Paddene kvekket høyt fra de omliggende åssidene, som om de forsøkte å lokke dagen frem, og Mo halte og dro i flettverket av greiner som skulle skjule inngangen for soldatenes og skattefutenes øyne. Vaktpostene mellom hyttene begynte å bli urolige. De hadde også sett alvene. Jo, det var på tide å komme seg av gårde, tilbake til skogen. Der kunne de når som helst finne seg et godt skjulested, enda den nye stattholderen stadig oftere sendte ut patruljer som streifet gjennom åsene. Hvinstilken, det var navnet Ombras enker hadde funnet på til ham. Det passet godt på Ormskallens spedbygde svoger. Men forsluken var han likevel, og alltid ute etter å kare til seg undersåttenes eiendom.

Mo strøk seg over øynene med ermet. Du verden så trett han var. Han hadde nesten ikke sovet på flere dager. Det fantes rett og slett for mange landsbyer der de måtte komme soldatene i forkjøpet.

«Så sliten du ser ut.» Det hadde Resa sagt til ham i går, da hun våknet ved siden av ham uten å ane at han ikke hadde lagt seg før i grålysningen. Han hadde sagt noe om vonde drømmer og at han hadde brukt de søvnløse timene til å arbeide videre på boken han holdt på å binde. I den hadde han samlet alle tegningene hennes av alver og glassmenn. Han håpet at Resa og Meggie ville sove i dag også når han kom hjem til den ensomme gården der Den svarte prinsen hadde innkvartert dem, en times vei øst for Ombra og langt unna landet der Ormskallen hersket fremdeles, udødeliggjort av boken som hans hender hadde bundet.

Snart er det slutt, tenkte Mo. Snart vil den ikke beskytte ham lenger. Men hvor mange ganger hadde han ikke sagt de ordene til seg selv – og Ormskallen var fortsatt udødelig.

En jente nærmet seg ham med nølende skritt. Hvor gammel kunne hun være? Seks? Sju? Det var lenge siden Meggie hadde vært så liten. Jenta stoppet sjenert en meter unna.

Snapphanen trådte frem fra mørket og stilte seg ved siden av henne. «Ja, se på ham!» hvisket han. «Det er ham! Nøtteskriken. Han spiser sånne som deg til kveldsmat!»

Snapphanen elsket slike spøker. Mo svelget ordene han hadde på tungen. Jenta var like lyshåret som Meggie. «Ikke tro på det han sier!» hvisket han til henne. «Hvorfor sover du ikke som de andre?»

Barnet så på ham. Så skjøv hun opp ermet hans, helt til arret kom til syne. Arret som balladene fortalte om …

Jenta så på ham med store øyne, med denne blandingen av ærefrykt og redsel som han hadde sett i så mange øyne den siste tiden. Nøtteskriken. Hun løp tilbake til moren sin, og Mo rettet ryggen. Hver gang det verket i brystet, i skuddsåret Mortola hadde påført ham, føltes det som om han hadde smettet inn der – røveren som Fenoglio hadde gitt hans ansikt og hans stemme. Eller kanskje røveren alltid hadde vært en del av ham og bare sovet til Fenoglios verden vekket ham til live?

Noen ganger, når de kom med kjøtt til en av de utsultede landsbyene, eller med et par sekker korn som de hadde stjålet fra Hvinstilkens forvaltere, kom kvinnene bort til ham og kysset hendene hans. «Takk heller Den svarte prinsen,» sa han til dem, men prinsen bare lo. «Skaff deg en bjørn,» sa han, «da lar de deg være i fred.»

Et barn begynte å gråte i en av hyttene. Nattehimmelen ble farget rød, og Mo syntes han hørte hovslag. Ryttere, minst et dusin, kanskje flere. Så raskt ørene lærte seg å lese lyder, mye raskere enn øynene lærte å tyde bokstaver. Alvene spredte seg for alle vinder. Kvinnene skrek og løp mot hyttene der barna lå og sov. Hånden til Mo trakk sverdet – helt automatisk, som om den aldri hadde gjort annet. Det var det samme sverdet som han hadde løftet opp fra gulvet i Nattborgen, sverdet som en gang hadde tilhørt Brannreven.

Morgengry.

Pleide ikke folk å si at de alltid kom ved morgengry fordi de elsket rødfargen på himmelen? Med litt flaks var de fulle og kom rett fra en av de endeløse festene hos sin herre.

Prinsen vinket røverne bort til muren som omga landsbyen. Et par lag med flate steiner, det var alt. Hyttene ga ikke mye vern, de heller. Bjørnen snøftet og stønnet, og så kom de veltende frem fra mørket: ti–femten ryttere med Ombras nye våpen på brystet, en basilisk på rød grunn. De hadde selvsagt ikke regnet med å treffe noen menn i landsbyen. Gråtende kvinner, skrikende barn, ja visst, men ingen menn, i hvert fall ingen som var bevæpnet. Forbløffet stanset de hestene.

Jo, de var fulle. Bra. Da var de trege i bevegelsene.

De nølte ikke lenge. De så straks at de hadde mye bedre våpen enn de fillete røverne. Og hester hadde de også.

Dumskaller. De kom til å dø før de skjønte at det ikke var det eneste som telte.

«Vi må ta alle sammen!» hvisket Snapphanen til Mo med hes stemme. «Vi må drepe dem alle som én, Nøtteskrike. Det håper jeg det bløte hjertet ditt vet. Hvis bare én kommer seg tilbake til Ombra, blir denne landsbyen brent ned til grunnen i morgen.»

Mo bare nikket. Som om han ikke var fullt klar over det.

Hestene vrinsket skingrende da rytterne drev dem mot røverne. Og så ble Mo grepet av en underlig følelse, akkurat som den gangen på Ormfjellet, da han hadde drept Basta – kaldblodighet. Så kald som rimet på bakken. Den eneste frykten han kjente, var frykten for ham selv. Men så kom skrikene. Stønnene. Blodet. Hans egne hjerteslag, høye og altfor raske. Slag og støt, sverdet ble trukket ut av den fremmede kroppen, det fremmede blodet som fuktighet på klærne, ansikter forvridd av hat (eller var det redsel?). Heldigvis kunne man ikke se så mye av dem under hjelmene. De pleide å være så unge! Istykkerhugde lemmer, ihjelslåtte mennesker. Se opp, bak deg! Drep. Fort. Ikke én må slippe unna.

Nøtteskrike.

En av soldatene hvisket navnet før han ble felt av sverdet hans. Kanskje han tenkte på sølv da han trakk sitt siste sukk, sølvet han skulle få for Nøtteskrikens lik på borgen i Ombra, mer sølv enn man kunne kare til seg gjennom et helt soldatliv. Mo trakk sverdet ut av brystkassen hans. Soldatene var kommet uten rustning, for mot kvinner og barn trengtes ingen rustning. Så kald man ble av å drepe, iskald, enda huden brant og blodet rant feberhett gjennom årene.

Ja, de drepte dem alle sammen. Det var stille i hyttene da de rullet likene utfor skråningen. To var deres egne menn, og nå ville knoklene deres blande seg med fiendens. Men det var ikke tid til å begrave dem.

Den svarte prinsen hadde fått seg et stygt kutt i skulderen. Mo bandasjerte det så godt han kunne mens bjørnen så på med bekymret mine. Jenta kom ut fra en av hyttene, den vesle lyshårede som hadde skjøvet opp ermet hans. På avstand så hun virkelig ut som Meggie. Meggie, Resa – han håpet at de lå og sov når han kom hjem. Hvordan skulle han ellers forklare alt blodet? Så mye blod.

Etter hvert vil nettene overskygge dagene, Mortimer, tenkte han. Blodige netter, fredelige dager – dager der Meggie viste ham alt hun bare hadde kunnet fortelle ham om da de satt fanget i tårnet på Nattborgen: nymfer med hud av fiskeskjell som bodde i tjern dekket av nøkkeroser, fotspor fra kjemper som var borte for lengst, blomster som hvisket når man tok på dem, trær som strakte seg helt opp i himmelen, mosekjerringer som dukket opp mellom røttene som om de ble skrelt frem fra barken … fredelige dager. Blodige netter.

De tok med seg hestene og visket ut sporene etter kampen så godt det lot seg gjøre. Takken som kvinnene stammet frem til avskjed, var ispedd frykt. Nå hadde de sett med egne øyne at hjelperne deres forsto seg like godt på å drepe som fiendene deres.

Snapphanen dro tilbake til leiren sammen med brorparten av mennene og hestene. Leiren ble flyttet nesten daglig nå, og for øyeblikket holdt de til i en kløft som var så mørk at det så vidt sivet inn litt lys om dagen. De skulle sende bud på Roxane så hun kunne ta seg av de sårede, mens Mo dro tilbake til den forlatte gården der Resa og Meggie sov. Prinsen hadde funnet den til dem fordi Resa ikke hadde lyst til å bo i røverleiren, og også Meggie hadde savnet et ordentlig hus etter alle de hjemløse ukene.

Den svarte prinsen fulgte Mo, slik han hadde gjort så mange ganger før. «Selvfølgelig. Nøtteskriken reiser aldri uten følge!» spottet Snapphanen før de skiltes. Det var på nære nippet at ikke Mo dro ham ned fra hesten for den bemerkningen, for hjertet hans banket fortsatt altfor raskt etter all drepingen. Men prinsen holdt ham igjen.

De gikk til fots. Da ble veien smertefullt lang for de slitne lemmene deres, men til gjengjeld var fotspor vanskeligere å følge enn hestespor. Og gården måtte være trygg, for alt som Mo var glad i, befant seg der.

Huset og de halvt forfalne stallbygningene dukket alltid så brått og uventet opp mellom trærne at det var som om noen hadde mistet dem der. Det var ingenting igjen av jordene som en gang hadde forsynt gården med mat, og også veien som en gang måtte ha ført til nærmeste landsby, var for lengst borte. Skogen hadde slukt alt sammen. Her het den ikke lenger Den stiløse skogen, som var navnet på området sør for Ombra. Her hadde skogen like mange navn som det fantes landsbyer i den: Alveskogen, Svartskau, Mosekjerringskogen. Området der Nøtteskriken hadde gjemt reiret sitt, het Lerkeskogen hvis man skulle tro på Den sterke mannen. «Lerkeskogen? Tull og tøys. Den sterke mannen kaller opp alt etter fugler! Selv alvene får fuglenavn av ham, enda de ikke kan fordra fugler!» Det var hva Meggie mente om den saken. «Baptista sier at den heter Lysskogen. Det passer mye bedre. Har du noensinne sett så mange ildfluer og brannalver i en skog? Og så alle lysbillene som sitter oppe i greinene om natten …

Uansett hva skogen het – Mo lot seg stadig fortrylle av freden som rådet under trærne. Da husket han at også dette var en del av Blekkverdenen, akkurat som Hvinstilkens soldater. Det første morgenlyset sivet inn gjennom bladverket og ga trestammene blekt gylne flekker, mens alvene danset som beruset i de høstkalde solstrålene. Ravende snublet de borti bjørnens pelskledde ansikt, helt til bjørnen slo etter dem, og prinsen smilte bredt og holdt et av de små vesenene inntil øret, som om han kunne forstå skjellsordene som ble slynget mot ham med den skingrende vesle stemmen.

Hadde det vært slik i den andre verdenen også? Hvorfor husket han så lite av den? Hadde livet der bestått av den samme besnærende blandingen: av lys og mørke, av grusomhet og skjønnhet – så mye skjønnhet at den noen ganger nærmest gjorde ham ør?

Den svarte prinsen hadde utpostert noen av sine menn som vakter, slik at gården var bevoktet dag og natt. I dag var det Gekkoens tur. Med gretten mine kom han frem fra det forfalne grisehuset da han fikk øye på dem blant trærne. Gekkoen var alltid i bevegelse, en kortvokst mann med litt utstående øyne som hadde gitt ham oppnavnet. På skulderen satt en av de tamme kråkene hans. Prinsen brukte fuglene som budbringere, men for det meste sendte Gekkoen dem ut for å stjele på markedsdagene. Mo ble stadig forbløffet over alt de fikk plass til i nebbene sine.

Da Gekkoen så blodet på klærne deres, ble han blek i ansiktet. Men den ensomme gården var tydeligvis ikke blitt berørt av Blekkverdenens skygger denne natten heller.

Mo snublet nesten i sine egne føtter da han gikk bort til brønnen, så trett var han. Prinsen tok tak i armen hans, enda han selv var så sliten at han sjanglet.

«I dag var det nære på,» sa han lavt, som om han var redd for at stemmen hans kunne jage bort freden som et fatamorgana. «Vi må være mer forsiktige, ellers venter soldatene på oss i neste landsby. Prisen som Ormskallen har satt på hodet ditt, er så høy at man kan kjøpe hele Ombra for alt sølvet. Jeg tør nesten ikke stole på mine egne menn lenger, og til og med landsbybarna har begynt å kjenne deg igjen. Kanskje du burde holde deg her en stund?»

Mo jaget bort alvene som svirret omkring over brønnen, og firte ned trespannet. «Tull. De kjenner igjen deg også.»

Vannet glitret i dypet, som om månen gjemte seg for morgenen der nede. Akkurat som brønnen foran hytta til Merlin, tenkte Mo, mens han kjølte ansiktet med det klare vannet og vasket kuttet i underarmen som en av soldatene hadde påført ham. Det eneste som mangler nå, er at Arkimedes kommer flyvende og setter seg på skulderen min, og at Vort snubler frem fra skogen …

«Hva er det du smiler av?» Den svarte prinsen sto ved siden av ham og lente seg mot brønnen mens bjørnen snøftende rullet seg på den duggvåte bakken.

«Jeg tenker på en historie jeg leste en gang.» Mo satte vannspannet foran bjørnesnuten. «En dag skal jeg fortelle deg den. Det er en god historie. Selv om slutten er trist.»

Men prinsen ristet på hodet og dro hånden over det trette ansiktet. «Nei, hvis den slutter trist, vil jeg ikke høre den.»

Gekkoen var ikke den eneste som hadde holdt vakt på den sovende gården. Mo smilte da Baptista kom ut av den ødelagte låven. Baptista var ikke så glad i å slåss, men det var ham og Den sterke mannen Mo likte best av alle røverne, og han syntes det var lettere å dra sin vei om natten når en av dem voktet over søvnen til Resa og Meggie. Baptista opptrådte fortsatt som gjøgler på markedsdagene, selv om de som så på, knapt hadde noen kobberslanter å avse. «De skal jo ikke glemme hvordan det er å le heller!» sa han når Snapphanen ertet ham. Han skjulte gjerne det kopparrete ansiktet bak en av maskene han hadde sydd selv – gråtende eller leende ansikter, alt etter hvordan han følte seg. Men da han kom bort til brønnen, var det ikke en maske han rakte Mo, men en bylt med svarte klær.

«Vær hilset, Nøtteskrike,» sa han og bukket dypt, slik han pleide når han hilste på publikummet sitt. «Jeg beklager at det tok litt tid med bestillingen din. Jeg gikk tom for sytråd. Sytråd er mangelvare i Ombra, som alt annet, men heldigvis hjalp Gekkoen til» – han gjorde et bukk i hans retning – «og sendte ut en av sine fjærkledde venninner for å stjele en snelle eller to fra en av de handelsmennene som fortsatt er rike, takket være den nye stattholderen vår.»

«Svarte klær?» Prinsen sendte Mo et spørrende blikk. «Hva skal du med dem?»

«Bokbinderklær. Det er fortsatt håndverket mitt, eller har du glemt det? Og dessuten er svartkledde skikkelser vanskelige å få øye på om natten. Denne her» – Mo tok av seg den blodstenkte skjorten – «burde jeg nok også farge svart. Ellers går det nesten ikke an å bruke den mer.»

Prinsen sendte ham et tankefullt blikk. «Jeg skal si det en gang til, selv om du ikke liker å høre det. Hold deg her i noen dager. Glem verdenen der ute, akkurat som den har glemt denne gården.»

Mo ble rørt av bekymringen i det mørke ansiktet, og et øyeblikk var han nesten fristet til å levere tilbake klærne. Men bare nesten.

Da prinsen var gått sin vei, gjemte Mo skjorten og de blodflekkete buksene i det gamle bakstehuset som han hadde bygd om til verksted. Så prøvde han de svarte klærne. De satt som et skudd, og han beholdt dem på da han listet seg tilbake til huset – sammen med morgendemringen som sivet inn gjennom de glassløse vindusrutene.

Meggie og Resa sov fremdeles, akkurat som han hadde håpet. En alv hadde forvillet seg inn på kammeret til Meggie, og Mo lokket den opp i hånden sin med noen lave ord. «Se på det der,» pleide Snapphanen å si. «Selv de pokkers alvene elsker stemmen hans. Jeg er visst den eneste som ikke lar meg forhekse av den.» Mo gikk bort til vinduet og lot alven flakse sin vei. Så dyttet han dynen rundt skuldrene til Meggie, slik han hadde gjort hver eneste natt den gangen det hadde vært bare de to. Han betraktet ansiktet hennes. Hun så fortsatt ut som et barn når hun sov. Når hun var våken, virket hun mye mer voksen. Hun hvisket et navn i søvne. Farid. Var man voksen når man var forelsket for første gang?

«Hvor har du vært?»

Mo kastet seg rundt. Resa sto i døren og gned søvnen ut av øynene.

«Jeg så på morgendansen til alvene. Nettene blir bare kaldere og kaldere. Snart kommer de knapt til å forlate reirene sine.»

Det var i hvert fall ingen løgn. Og ermene på den svarte kittelen var lange nok til å skjule kuttet på underarmen hans. «Kom, ellers vekker vi den store datteren vår.»

Han dro henne med seg inn på kammeret der de hadde sengen sin.

«Hva er dette for slags klær?»

«Bokbinderklær. Baptista har sydd dem til meg. Svarte som blekk. Det passer bra, ikke sant? Jeg har bedt ham sy noen klær til deg og Meggie også. Du kommer snart til å trenge en ny kjole.»

Han la hånden på magen hennes. Ennå var det umulig å se. Et nytt barn som de hadde tatt med fra den gamle verdenen, men som de først hadde fått vite om i denne. Det var knapt en uke siden Resa hadde fortalt ham nyheten. «Hva ønsker du deg, en datter eller en sønn?» – «Kan jeg ønske meg hva det skal bli?» hadde han spurt tilbake og forsøkt å forestille seg hvordan det ville være å holde en bitte liten hånd i sin igjen, så liten at fingrene knapt kunne ta rundt tommelen hans. Barnet kom akkurat til riktig tid – før Meggie var blitt så stor at han nesten ikke kunne kalle henne et barn lenger.

«Kvalmen har blitt verre. Jeg skal ri til Roxane i morgen. Hun vet sikkert råd.»

«Det gjør hun helt sikkert.» Mo dro henne inntil seg.

Fredelige dager. Blodige netter.

Ord av sølv

Han kjente særlig skyggers smak
når han satt på rommet, tomt og bart,
med skjoldete tapeter, de blå og høye lemmer lukket,
og leste sin roman, til han fikk se
skoger glemt for lengst, en okergul himmel,
kjøttfylte blomster blant stjernevrimmel.

Rimbaud, Les poètes de sept ans

Orfeus gravde naturligvis ikke selv. Han bare sto der i de pene klærne sine og så på mens Farid svettet. Han hadde alt fått ham til å grave på to forskjellige steder, og hullet som Farid holdt på med nå, var blitt så dypt at kanten nådde ham til brystet. Jorden var fuktig og tung. Det hadde regnet mye de siste dagene, og spaden som Kjøttberget hadde skaffet til ham, dugde ikke. Og så var det den hengte over Farids hode. Den kalde vinden fikk ham til å svinge frem og tilbake i det morkne tauet. Tenk om han ramlet ned og begravde ham under de råtnende lemmene sine?

I galgen til høyre hang det tre triste skikkelser til. Den nye stattholderen elsket å henge folk. Ryktene ville ha det til at Hvinstilken fikk laget parykker av håret til likene – og Ombras enker hvisket om at mang en kvinne var blitt hengt av den grunn …

«Er du ikke ferdig snart? Det begynner å bli lyst! Kom igjen, grav fortere!» glefset Orfeus til ham og sparket en hodeskalle ned i hullet. De lå strødd under galgene, som grufulle frukter.

Og det hadde virkelig begynt å lysne. Pokkers Ostetryne. Han hadde tvunget ham til å grave nesten hele natten! Han skulle gjerne ha vridd om den bleke halsen på ham.

«Fortere? Kanskje du skulle la den flotte livvakten din grave litt til en avveksling!» ropte Farid til ham. «Da kunne han for en gangs skyld hatt bruk for musklene sine!»

Kjøttberget la de plumpe armene i kors og sendte Farid et foraktelig smil. Orfeus hadde funnet kjempen på torget. Der hadde han jobbet for en badskjær, han hadde holdt fast kundene når badskjæren trakk de verkende tennene deres. «Du spør som du har vett til,» hadde Orfeus nedlatende svart da Farid spurte hvorfor han trengte enda en tjener. «Selv fillepellerne i Ombra har livvakter på grunn av alt pakket som driver rundt i smugene. Og jeg er mye rikere enn dem!» Det hadde han helt sikkert rett i – og ettersom Orfeus lovte Kjøttberget høyere lønn enn badskjæren, og kundenes pinefulle hyl skar ham i ørene, var han blitt med uten et ord. Han het Ozz – et temmelig kort navn for en slik brande, men passende for en som snakket så lite at Farid nesten kunne ha bannet på at han ikke hadde noen tunge. Til gjengjeld var det plass til desto mer mat inn i den digre, stygge munnen, og det hendte rett som det var at Kjøttberget spiste opp porsjonene Orfeus' tjenestepiker satte frem til Farid. I begynnelsen hadde Farid protestert, men etter at Ozz passet ham opp i kjellertrappen en dag, hadde han foretrukket å gå til sengs med knurrende mage, eller han stjal litt mat på markedet. Ja, Kjøttberget hadde bare gjort livet som Orfeus' tjener enda mer trøstesløst. En håndfull med glasskår i halmsekken til Farid, et bein som spente krok på ham nederst i trappen, en hånd som plutselig grep tak i håret hans … Man måtte passe seg for Ozz hele tiden. Bare om natten var man trygg, for da sov han utenfor kammeret til Orfeus, underdanig som en hund.

«Livvakter graver ikke!» forklarte Orfeus uberørt mens han spankulerte rastløs omkring mellom hullene i bakken. «Og hvis du fortsetter å somle sånn, kommer vi til å trenge en livvakt. De skal nemlig henge to krypskyttere her før klokken tolv!»

«Der kan du se! Jeg har jo sagt det mange ganger: La oss heller finne skattene bak huset ditt, enkelt og greit!» Galgeberg, kirkegårder, nedbrente gårder … Orfeus elsket slike steder som fikk det til å gå kaldt nedover ryggen på Farid. Nei, Ostetrynet var i hvert fall ikke redd for spøkelser, det skulle han ha. Farid tørket svetten som holdt på å renne ned i øynene hans. «Du kunne i hvert fall beskrive litt mer nøye under hvilken av de pokkers galgene skatten ligger begravd. Og hvorfor, i alle djevlers navn, må den ligge så dypt?»

«Ikke så dypt! Rett bak huset!» Foraktelig spisset Orfeus leppene. Munnen hans var bløt som en jentemunn. «Så originalt! Høres det ut som om det passer inn i denne historien, kanskje? Ikke engang Fenoglio ville finne på slikt tull. Men hvorfor gidder jeg å forklare deg det gang på gang? Du skjønner det ikke likevel!»

«Nei vel?» Farid satte spaden så hardt ned i den fuktige jorden at den sto av seg selv. «Men det er én ting jeg skjønner utmerket godt. Og det er at du skriver frem den ene skatten etter den andre, leker rik handelsmann og prøver deg på hver eneste tjenestejente i Ombra, mens Støvfinger fortsatt ligger blant de døde!»

Farid kjente tårene presse på. Smerten var ennå like fersk som den natten Støvfinger hadde ofret livet for ham. Bare han kunne glemme det stive ansiktet, bare han kunne huske ham som da han var i live! Men han så ham for seg i den sammenraste gruvegangen, så kald og stum at hjertet frøs til is.

«Jeg er lut lei av å være tjeneren din!» skrek han til Orfeus fra nede i hullet. Han var så rasende at han til og med glemte de hengte, som neppe satte pris på at folk skrek og bar seg på stedet der de hadde dødd. «Du holder jo ikke din del av avtalen, du heller! Du mesker deg med flesk og gull, enda du egentlig skal hente ham tilbake. Du har begravd ham, akkurat som alle de andre! Det er riktig det Fenoglio sier: Du er like nyttig som en parfymert griseblære! Jeg skal si til Meggie at hun skal sende deg tilbake! Det kommer hun til å gjøre, bare vent!»

Ozz sendte Orfeus et spørrende blikk. Øynene tryglet om lov til å ta Farid i nakken og banke ham grønn og blå, men Orfeus bare overså ham.

«Jaså, er det dette vi snakker om nå igjen!» sa han og slet med å kontrollere stemmen. «Utrolige, uovertreffelige Meggie, datter av en ikke mindre fabelaktig far som har begynt å lyde et fuglenavn og gjemmer seg i skogen sammen med en lusete røverbande, mens fillete gjøglere dikter den ene balladen etter den andre om ham.»

Orfeus rettet på brillene og kikket opp, som om han bebreidet himmelen for all denne ufortjente hyllesten. Han elsket kallenavnet han hadde fått på grunn av brillene: Dobbeltøye. I Ombra hvisket folk navnet med frykt og avsky, men det syntes Orfeus bare var enda mer stas. Dessuten var brillene selve beviset for at alle løgnene han fortalte om sin opprinnelse, var den rene, skjære sannhet: at han kom fra den andre siden av havet, fra et land langt, langt borte, der alle fyrstene hadde dobbeltøyne, noe som satte dem i stand til å lese undersåttenes tanker. At han var kongens uekte sønn og at han hadde måttet flykte fra sin egen bror etter at brorens kone hadde forelsket seg vilt og udødelig i ham. «Ved alle gode bøkers gud. For en ynkelig historie!» hadde Fenoglio ropt ut da han hørte Farid fortelle den til barna til Minerva. «Den fyren er rene sirupskrukken! Han har ikke én original tanke i den klissete hjernen sin. Det eneste han kan, er å klusse med andres ideer.»

Men Fenoglio tilbrakte dagene og nettene med å synes synd på seg selv, mens Orfeus i ro og mak arbeidet for å sette sitt preg på historien – en historie han lot til å kjenne bedre enn han som hadde diktet den opp.

«Vet du hva man ønsker seg når man er så glad i en bok at man leser den om og om igjen?» hadde han spurt Farid første gang de sto utenfor byporten til Ombra. «Nei. Selvsagt ikke. Hvordan skulle du kunne vite det? Når du ser en bok, tenker du sikkert bare på hvor godt den brenner i kalde netter. Jeg skal si deg svaret likevel. Man vil være med i den, hva ellers? Men ikke i rollen som fattig hoffdikter. Den overlater jeg med glede til Fenoglio – enda han gjør en temmelig stakkarslig figur selv i den rollen!»

Allerede den tredje natten var Orfeus gått i gang med arbeidet, i et skittent vertshus like ved bymuren. Han hadde gitt Farid beskjed om å stjele vin og et stearinlys, hadde funnet frem et skittent ark og en blyant fra under kappen – og boken, den tre ganger fordømte boken. Fingrene hans hadde vandret over sidene som skjærer på jakt etter skinnende gjenstander mens han krafset til seg ord etter ord. Og Farid hadde vært dum nok til å tro at bokstavene som Orfeus så flittig fylte arket med, ville helbrede smerten i hjertet hans og hente Støvfinger tilbake. Men Orfeus hadde helt andre planer. Han sendte vekk Farid før han leste det han hadde skrevet, og før det grydde av dag måtte Farid grave frem den første skatten fra Ombras jord, på kirkegården rett bak asylet. Orfeus hadde frydet seg som en unge da han fikk se alle myntene – mens Farid stirret på gravene og kjente smaken av tårer på tungen.

Sølvet hadde Orfeus brukt til å skaffe seg nye klær, to tjenestejenter og en kokke, og han hadde kjøpt det praktfulle huset til en silkehandler. Den tidligere eieren hadde reist sin vei for å lete etter sønnene sine, som var blitt med Cosimo inn i Den stiløse skogen og aldri kommet tilbake.

Også Orfeus utga seg for å være handelsmann, en som oppfylte ønsker utenom det vanlige – og snart nådde ryktene Hvinstilkens ører: at den fremmede med det tynne, lyse håret og den bleke huden, så blek som det ellers var forbeholdt fyrster å være, kunne fremskaffe de mest fantastiske ting: gnomer med spraglete hud, regnbuealver, fargerike som sommerfugler, smykker av brannalvvinger, belter pyntet med skjell fra elvenymfer, gulldroplete hester til fyrstenes vogner og andre skapninger som folk i Ombra bare hadde hørt om i eventyr. I boken til Fenoglio fantes de riktige ordene til så mange ting. Orfeus behøvde bare å sette dem sammen på en litt annen måte. Av og til døde skapningene hans etter få åndedrag, eller de viste seg å være for biske (Kjøttberget hadde nokså ofte bandasjerte hender), men det plaget ikke Orfeus. Hva brydde det ham om et par dusin brannalver sultet i hjel i skogen fordi de plutselig manglet vinger, eller om en håndfull nymfer drev døde og skjelløse nedover elven en morgen? Han trakk ut den ene tråden etter den andre i veven som den gamle mannen så omhyggelig hadde komponert, og laget sine egne mønstre, satte dem inn i Fenoglios store teppe som fargerike lapper og ble rik på det som stemmen hans lokket frem fra en annens bokstaver.

Fanden ta ham tusen og én ganger. Det var nok nå.

«Jeg skal ikke gjøre noe som helst for deg mer! Ingenting!» Farid tørket den regnvåte jorden av hendene og forsøkte å klatre opp av hullet, men Orfeus gjorde tegn til Ozz, og Kjøttberget dyttet ham tilbake.

«Grav!» gryntet han.

«Grav selv!» Farid skalv i den svettevåte kjortelen, men han visste ikke selv om det var av kulde eller av sinne. «Den flotte herren din er ikke annet enn en lurendreier! Han har havnet i fengsel for løgnene sine en gang før, og det kommer til å skje igjen!»

Orfeus knep sammen øynene. Han likte slett ikke at noen snakket om dette kapittelet i livet hans.

«Jeg vedder på at du var en sånn en som lurer penger av gamle damer. Og her blåser du deg opp som en oksefrosk, bare fordi løgnene dine plutselig blir sanne. Du smisker for Ormskallens svoger og tror du er smartere enn alle andre! Men hva kan du egentlig? Skrive frem alver som ser ut som om de har ramlet ned i karet til en farger, kister fulle av skatter, smykker av alvevinger til Hvinstilken. Men det vi hentet deg hit for, det får du ikke til. Støvfinger er død. Han er død. Han – er – fortsatt – død!»

Der var de igjen, de forbaskede tårene. Farid gned dem bort med de skitne fingrene sine mens Kjøttberget stirret ned på ham med uttrykksløst blikk, slik folk gjør når de ikke får med seg et ord av det som blir sagt. Men hvordan skulle han kunne forstå dette? Hva visste vel Ozz om ordene Orfeus stjal, hva visste han om boken og om Orfeus' stemme?

«Ingen – har – hentet – meg – hit!» Orfeus bøyde seg over kanten av hullet, som om han ville spytte ordene i ansiktet på Farid. «Og jeg trenger i hvert fall ikke høre på deg preke om Støvfinger! Det var du selv som brakte ham døden. Jeg kjente navnet hans før du ble født, og bare jeg skal hente ham tilbake, enda så grundig du har fjernet ham fra denne historien … Men når og hvordan, det er bare opp til meg. Kom igjen og grav nå! Eller tror du, ditt oppkomme av arabisk visdom» – Farid kjente hvordan ordene skar ham i tynne skiver – «at jeg får mer tid til å skrive hvis jeg ikke har penger til å betale tjenestejentene mine og må vaske skittentøyet mitt selv?»

Pokker. Pokker ta ham. Farid senket hodet slik at Orfeus ikke skulle se tårene hans. Det var du selv som brakte ham døden …

«Kan du fortelle meg hvorfor jeg bruker det deilige sølvet mitt til å betale gjøglerne for de ynkelige balladene sine? Fordi jeg har glemt Støvfinger? Nei. Fordi du ennå ikke har greid å finne ut hvor og hvordan man kan snakke med De hvite damene her i verden! Så jeg fortsetter å høre på elendige ballader, venter ved siden av døende tiggere og bestikker helbrederskene på asylene så de skal tilkalle meg når noen legger ut på sin siste reise. Det hadde selvsagt vært mye enklere hvis du kunne kalle på De hvite damene med ilden, akkurat som læremesteren din, men det har vi vel prøvd mange nok ganger nå uten å lykkes. Bare de kunne besøke deg, slik de angivelig liker å gjøre med dem de har berørt hjertet til. Men nei da! Og det ferske hønseblodet jeg satte ut på dørstokken hjalp ikke, det heller, akkurat som barneknoklene jeg kjøpte av en kirkegårdsgraver for et knytte med sølv, bare fordi portvaktene fortalte deg at man kunne lokke til seg et helt dusin Hvite damer på den måten!

Ja da. Ja! Farid hadde mest lyst til å holde seg for ørene. Orfeus hadde rett. De hadde prøvd alt. Men De hvite damene nektet å vise seg, og hvem skulle ellers fortelle Orfeus hvordan han kunne hente Støvfinger tilbake fra døden?

Farid trakk spaden opp av jorden og ga seg taust til å grave videre.

Han hadde blemmer på hendene da spaden endelig traff treverk. Kisten han dro opp av jorden, var ikke særlig stor, men den var fylt med sølvmynter til randen, akkurat som den forrige. Farid hadde tyvlyttet da Orfeus leste den frem: «Lenge før Fleskefyrsten fikk hugget eikene som ga bordene til sønnens kiste, gravde en bande med landeveisrøvere ned et skrin fullt av sølv under galgene på Mørkeberg. Så tok røverne til å strides og slo hverandre i hjel, men sølvet ligger der fortsatt, i jorden under de bleke knoklene deres.»

Treverket i kisten var morkent, og akkurat som de andre gangen han hadde gravd frem slike skatter, lurte Farid på om sølvet kanskje hadde ligget under galgen før Orfeus skrev ordene sine. Ostetrynet bare smilte allvitende når man spurte om slikt, men Farid tvilte på at han virkelig kjente svaret.

«Der ja. Var det ikke det jeg sa? Det burde holde for denne måneden.» Smilet til Orfeus var så selvforelsket at Farid gjerne skulle ha tørket det av fjeset hans med en spade full av jord. En måned! Med sølvet som han og Kjøttberget lesset opp i skinnsekkene, kunne man ha mettet hver eneste sultne mage i Ombra i tretti dager fremover.

«Er dere ikke ferdige snart? Bøddelen er sikkert alt på vei med den ferske galgeføden.» Når Orfeus var nervøs, var ikke stemmen hans særlig imponerende.

Uten et ord snørte Farid igjen enda en bristeferdig skinnsekk, puffet den tomme kisten tilbake i hullet med foten og kastet et siste blikk på den hengte. Mørkeberg hadde fungert som galgeberg i tidligere tider også, men det var Hvinstilken som først hadde erklært det til hovedrettersted. Likstanken fra galgene utenfor byporten hadde ofte blåst helt opp til borgen, og den duften gikk dårlig overens med de utsøkte rettene som Ormskallens svoger mesket seg med mens Ombra sultet.

«Har du husket å bestille gjøglere til i ettermiddag?»

Farid bare nikket mens han fulgte etter Orfeus med de tunge sekkene.

«Han i går var virkelig selve innbegrepet av heslighet!» Orfeus lot Ozz hjelpe seg opp på hesten. «Som et fugleskremsel som har blitt vekket til live! Og det som kom fra den nesten tannløse munnen, var stort sett bare det vanlige: Vakker fyrstinne elsker fattig spillemann, lalalala, vakker fyrstesønn forelsker seg i bondedatter, lalalali … Ikke ett brukbart ord om De hvite damene.»

Farid lyttet bare med et halvt øre. Han var ikke lenger så begeistret for gjøglerne etter at de fleste av dem hadde begynt å synge og danse for Hvinstilken. Dessuten hadde de avsatt Den svarte prinsen som sin konge fordi han altfor åpenlyst bekjempet de fremmede herskerne.

«I det minste,» fortsatte Orfeus, «kunne fugleskremselet bidra med noen nye sanger om Nøtteskriken. Det kostet meg en pen sum å lokke dem ut av ham, og han sang dem så lavt at man skulle tro Hvinstilken personlig lurte rett under vinduet mitt, men den ene hadde jeg faktisk aldri hørt før. Du er sikker på at Fenoglio ikke har begynt å skrive igjen?»

«Helt sikker.» Farid tok på seg ryggsekken sin og plystret lavt mellom tennene, slik Støvfinger hadde pleid å gjøre. Snik dukket opp bak en av galgene med en død mus i kjeften og pilte bort til ham. Bare den yngste måren var blitt hos Farid. Gwin var hos Roxane – som om den ville holde seg på stedet det var størst sjanse for at Støvfinger ville vende tilbake til, om dødens bleke fingre skulle gi slipp på ham.

«Og hvordan kan du være så sikker på det?» Orfeus fortrakk munnen i vemmelse da Snik hoppet opp på skulderen til Farid og forsvant ned i ryggsekken. Ostetrynet hatet måren. Likevel godtok han at den bodde sammen med Farid, antakelig fordi den en gang hadde tilhørt Støvfinger.

«Glassmannen til Fenoglio sier at han ikke skriver lenger, og han må jo vite det, ikke sant?»

Rosenkvarts klaget stadig over hvor ensom tilværelsen hans var blitt etter at Fenoglio hadde flyttet fra borgen og tilbake inn på loftskammeret til Minerva. Også Farid forbannet den bratte tretrappen hver gang Orfeus sendte ham til Fenoglio med alskens nysgjerrige spørsmål: Hvilke land ligger sør for havet som grenser til Ormskallens rike? Er fyrsten som hersker nord for Ombra, i slekt med Ormskallens kone? Nøyaktig hvor bor jotnene, eller har de dødd ut? Eter rovfisken i elvene nymfer?

Noen ganger nektet Fenoglio å slippe inn Farid enda han møysommelig hadde kløvet opp alle trinnene, men av og til drakk han så mye at han ble snakkesalig. På slike dager overøste gamlingen ham med et slikt vell av opplysninger til Farid ble helt ør – og så måtte han i tillegg gjennom et langt forhør når han kom tilbake til Orfeus. Det var til å bli sprø av. Men hver gang de to forsøkte å snakke direkte sammen, begynte de å krangle etter få minutter.

«Bra. Veldig bra! Det ville bare gjøre ting unødig komplisert om gamlingen skulle begynne å foretrekke ord fremfor vin igjen! De siste ideene hans laget bare kaos.» Orfeus tok tøylene og så opp mot himmelen. Det tegnet til å bli enda en regnvåt dag, grå og trist som fjesene i Ombra. «Røvere som går med masker, bøker som gjør eieren udødelig, en fyrste som vender tilbake fra de døde!» Hoderystende styrte han hesten mot stien som førte til Ombra. «Hvem vet hva mer han kunne funnet på! Nei, Fenoglio må bare drikke seg fra det vesle vettet han har igjen. Jeg skal ta meg av historien hans. Jeg forstår den mye bedre enn ham uansett.»

Farid hørte ikke etter denne gangen heller, men dro eselet sitt frem fra buskaset. Ostetrynet fikk bare prate så mye han orket. Han ga blaffen i hvem av de to som skrev ordene som hentet Støvfinger tilbake, bare det skjedde snart! Selv om hele den pokkers historien skulle gå til helvete.

Eselet forsøkte som vanlig å bite Farid da han svingte seg opp på den beinete ryggen. Orfeus red en av Ombras vakreste hester – Ostetrynet var en god rytter, trass i den plumpe skikkelsen –, men gjerrig som han var, hadde han bare kjøpt et esel til Farid. Dyret var biskt, og så gammelt at det ikke hadde pels igjen på hodet. Ikke engang to esler kunne ha båret Kjøttberget, og dermed trasket Ozz ved siden av Orfeus som en forvokst hund, ansiktet vått av svette på grunn av anstrengelsen, oppover bakke, nedover bakke, bortover de smale stiene som skar gjennom åssidene rundt Ombra.

«Ja vel. Så Fenoglio skriver ikke lenger.» Orfeus elsket å tenke høyt. Det kunne virke som om han bare var i stand til å få orden på tankene sine når han hørte sin egen stemme samtidig. «Men hvor kommer alle historiene om Nøtteskriken fra da? Enker som får beskyttelse, sølv på de fattiges dørstokker, krypskutt kjøtt på tallerkenene til foreldreløse barn … er alt dette virkelig Mortimer Folcharts verk, uten at Fenoglio har hjulpet ham med skrevne ord?»

En hestekjerre kom mot dem på stien. Orfeus bannet og drev hesten inn i tornekrattet, mens Kjøttberget gliste tåpelig og stirret på de to guttene som knelte på lasteplanet, med hendene bundet på ryggen og ansiktene smale av redsel. Den ene hadde enda lysere øyne enn Meggie, og ingen av dem var eldre enn Farid. Selvsagt ikke, for hadde de vært eldre, ville de ha dratt ut med Cosimo og vært døde for lengst. Men det var neppe noen trøst for dem denne morgenen. Likene deres ville kunne ses fra Ombra, som en advarsel til alle som lot seg friste til krypskyting av sine knurrende mager. Men Hvinstilkens nese ville slippe å kjenne lukten av dem.

Døde man så raskt når man ble hengt at De hvite damene uteble? Farid tok seg automatisk til ryggen, til stedet der kniven til Basta hadde boret seg inn i kjøttet hans. De hadde kommet da det var hans tur, hadde de ikke? Han husket ikke. Han husket ikke engang smerten, bare ansiktet til Meggie da han var kommet til seg selv, og hvordan han hadde snudd seg og sett Støvfinger ligge på bakken … «Hvorfor skriver du ikke bare at de henter meg i hans sted?» hadde han spurt Orfeus en gang, men han bare lo. «Deg? Tror du virkelig at De hvite damene ville bytte Flammedanseren mot en tvilsom liten kjeltring som deg? Nei, vi trenger nok et fetere agn å lokke dem med.»

Skinnsekkene med sølvet var festet i salen til Orfeus, og de slo mot hestens flanker da han satte sporene i den. Fjeset til Ozz ble så illrødt av anstrengelsen at det så ut som om hodet hans kunne eksplodere når som helst der det satt øverst på den kjøttfulle halsen.

Forbaskede Ostetryne! Ja, Meggie burde sende ham hjem! tenkte Farid mens han satte hælene i siden på eselet. I dag heller enn i morgen! Men hvem skulle skrive ordene for henne? Og hvem andre enn Orfeus var i stand til å hente Støvfinger tilbake fra de døde?

Han kommer aldri tilbake! hvisket en stemme inni ham. Støvfinger er død, Farid. Død.

Hva så? knurret han til den lave stemmen. Hva betyr vel det i denne verden? Jeg kom tilbake, jeg også.

Bare han kunne huske veien.